Тамара Маккинли
Последният валс на Матилда

Превод от английски: Теодора Божилчева, 2001

chitanka.info

Посвещавам тази книга на моите синове Брег и Уейн, които накрая разбраха защо обичам Австралия.

И на моята дъщеря Нина, която потърси и намери героя в себе си — толкова се гордея с теб.

„И неговия призрак ще чуеш, докато минаваш покрай езерото на смъртта, ела, Матилда, и танцувай с мен валс“

Андрю Бартън, „Бондоното“, Патерсън, 1917 г.

Благодаря на Маркус за компютърното му обучение, за звуците на бормашина и серенадите на китара. И на неговата сестра Тема — за нейната подкрепа. Благодаря и на Оли, която ме изтърпя, докато пишех, и накрая, но не на последно място, благодаря на втория ми баща, Ерик Ивори, за неговата любов, неговия хумор и способността му да надушва змии.

Той е истински тасманиец.

Пролог

Чаринга. Топлият вятър сякаш нашепваше това име сред пиперовите дървета. Чаринга. Място, изпълнено с магия и със свещена загадъчност, извоювано от дедите й с цената на непосилен труд от пущинака и шубраците. До този момент и Матилда бе живяла с готовността на свой ред да плати тази цена. Това бе животът, който познаваше. Тук се намираше всичко, което някога бе искала.

Погледът й се зарея към пустошта в далечината, отвъд семейното гробище, и гърлото й се сви. Не трябваше да плаче, независимо колко силно я болеше, независимо колко жестока бе загубата — споменът за майка й, силна и наглед несъкрушима жена — не позволяваше това. Никога досега, през целия си тринайсетгодишен живот не се бе чувствала толкова изоставена. Усещаше, че детството й е свършило и че е обречена на самотно съществуване в това великолепно, красиво, вълшебно място — нейния дом.

Хоризонтът затрептя, смесвайки ярката охра на земята с невероятното синьо на безкрайното небе, и Матилда потърси утеха в звуците на тази необхватна, привидно пуста земя, които се разляха около нея. Те бяха част от същността й.

Блеенето на овцете в кошарите, врявата на розово-сивите и жълто-зелените какаду, далечното крякане, наподобяващо смях на папагалите кукабура и тихото подрънкване на хамутите бяха така естествени за нея, както биенето на сърцето й. Дори сега, в най-тежкия миг от живота й, магията на Чаринга не я напусна.

— Искаш ли да кажеш няколко думи, Марв?

Гласът на стригача наруши тишината на гробището и я върна към реалността. Тя погледна към баща си с надежда той да каже нещо, да изрази някакво чувство.

— Говори ти, приятелю. Не се погаждаме много с бога.

Марвин Томас беше грамаден мъж, странник, завърнал се преди пет години от Галиполи, белязан емоционално и физически от нещата, които бе видял — неща, за които никога не говореше, освен през нощите, когато кошмарите го връхлитаха или когато алкохолът премахнеше задръжките и развържеше езика му. Сега стоеше навъсен, облечен в прашни черни дрехи, като се подпираше на самоделно издялания от дърво бастун. Лицето му бе скрито под ниско нахлупената периферия на шапката, но Матилда знаеше, че очите му са кървавочервени и че треперенето на ръцете му нямаше нищо общо с разкаянието, а чисто и просто с нуждата от още едно питие.

— Аз ще говоря — прозвуча тихо гласът й сред неловкото мълчание. Пристъпвайки напред към малкия кръг от опечалени, тя стисна разпокъсания си молитвеник и се приближи до купчината пръст, която скоро щеше да покрие грубия дървен ковчег на майка й. Нямаха време да я оплачат. Смъртта настъпи неочаквано и горещините не позволиха да дочакат пристигането на приятелите и съседите, които трябваше да изминат десетки километри.

Чувството за самота нарасна, когато забеляза враждебността на баща си. За момент Матилда се опита да възвърне куража си, като потърси опора у познатите лица на овчарите, стригачите и помощник-овчарите, които работеха в Чаринга.

Аборигените се бяха струпали пред построените близо до потока бараки и наблюдаваха отдалече с любопитство. За тях смъртта не беше повод за печал, а завръщане към прахта, от която бяха сътворени. Погледът й накрая се спря на изкривените надгробни камъни, които бележеха историята на това мъничко кътче от Нов Южен Уелс. Тя опипа медальона, подарен от майка й, събра цялата си смелост и се обърна към опечалените:

— Мама е дошла в Чаринга, когато е била едва на няколко месеца в дисаги, прикрепени към седлото на коня на моя дядо. Пътуването от родината до тук било дълго, но баба и дядо жадували за собствена немя, която да обработват свободно. — Матилда забеляза одобрението върху почернелите лица около себе си. Те познаваха тази история — тя отразяваше собствената им съдба.

— Патрик О’Конър щеше да се гордее със своята Мери. Тя обичаше тази земя не по-малко от него и благодарение на нея Чаринга е това, което е сега.

Марвин Томас се размърда неспокойно и тя се стресна от заплашителния му поглед.

— Карай по-бързо, де — изръмжа той.

Тя повдигна брадичката си. Майка й заслужаваше прилично изпращане и тя бе решена да й го осигури.

— Когато татко замина на война, някои хора казваха, че мама няма да се справи сама, но те не знаеха колко упорити могат да бъдат О’Конърс. Това е причината Чаринга да е един от най-добрите имоти в областта и аз и татко възнамеряваме и занапред да бъде така.

Тя погледна към Марвин, очакваше потвърждение на думите си, но той я гледаше сърдито. Не се изненада от раздразнението му. Достойнството му бе накърнено от мига, когато се завърна от война и завари жена си да се справя без чужда помощ, а фермата да процъфтява. Скоро след това потърси утеха в чашката. Матилда не смяташе, че смъртта на жена му ще го промени.

Страниците на молитвеника бяха измачкани и изтънели от прелистване. По лицето й се стичаха сълзи, докато произнасяше думите, които отец Райан щеше да каже, ако бе имала време да го доведе.

— Мама се трудеше неуморно. Погреба родителите си и четирите си деца в същото това гробище още преди да е навършила двайсет и пет години. Сега земята я приюти за вечния й сън. Най-сетне и тя ще си отдъхне.

Матилда затвори книгата и в последвалата тишина се наведе и загреба шепа пръст. Пръстта се зарони между пръстите й и меко се разпръсна върху дървения ковчег.

— Почивай в мир, мамо — прошепна тя. — Ще се погрижа за Чаринга вместо теб.

Марвин усещаше жегата и действието на уискито в стомаха си, докато конят му тежко препускаше към Караджонг. Простреляният му крак пулсираше, а ботушите го стягаха. Това още повече влошаваше настроението му. Изминаха две седмици, откакто бе погребана Мери, а той още усещаше присъствието й.

Нейното неодобрение се проявяваше чрез Матилда и въпреки че след нетактичната й реч на погребението я наложи добре с колана, тя все още го гледаше с обичайното презрение на майка си. Изминаха два дена на ледено мълчание, преди да напусне Чаринга и да се отправи към кръчмата в Уолаби Флатс. Там човек можеше да изпие питието си на спокойствие, да поговори с другите мъже и да получи съчувствие и безплатно уиски, както и да се повъргаля в леглото с прислужницата.

Не че имаше какво да хареса в нея, всъщност тя си беше само една стара проститутка, но когато го завладееше похотта, той не придиряше много, а и не бе необходимо да я гледа.

Той се наведе несигурно от седлото, за да завърже последната от четирите порти, водещи към съседната ферма. Слънцето печеше безмилостно, уискито се бунтуваше в стомаха му, а от дрехите му се носеше миризма на вкиснато и пот. Конят се размърда неспокойно и болният крак на Марвин се удари в един кол от оградата. Той изкрещя от болка, почти загуби равновесие и стомахът му не можа да задържи изядената закуска.

— Стой мирно, кранто! — изръмжа той и издърпа рязко юздите. Докато чакаше да отшуми болката, избърса уста в ръкава си. След като повърна, му олекна малко. Нахлупи ниско шапката си, шляпна коня по хълбока и го пришпори напред. Фермата вече се виждаше на хоризонта, предстоеше му важен разговор.

Караджонг се издигаше гордо върху гребена на нисък хълм, защитен от слънцето от редица дръвчета. Под вълнистия ламаринен покрив на верандата беше прохладно и приятно. Къщата беше като оазис сред суматохата и шума на пренаселената овцеферма. Конете пасяха сочна трева в оградената ливада до кладенеца, изкопан от Етън преди няколко години. В ковачницата се чуваха звучните удари от чука върху наковалнята. В стригачницата цареше оживление. Зад оградата овцете блееха и уплашено се бутаха една в друга, когато кучетата ги събираха накуп и ги подкарваха към рампата.

Нищо от това, което Марвин видя по пътя към коневръза не го накара да се почувства по-добре. Земята на Чаринга можеше и да е добра, но къщата беше съборетина в сравнение с тази. Един господ знаеше, защо Мери и Матилда бяха толкова привързани към нея, но това бе характерно за проклетите О’Конърс. Мислеха се за нещо повече от останалите, понеже бяха от първите заселници, което по тези места се смяташе за почти благороднически произход.

„Е — помисли си мрачно той, — ще я видим тази работа. Жените трябва да си знаят мястото. Търпях достатъчно. Никой не може да ми е господар.“

Алкохолът подсили войнствеността му и той скочи от украсеното с орнаменти испанско седло. Като стискаше силно грубия бастун, Марвин се отправи с несигурна походка към стъпалата на верандата. Тъкмо се канеше да почука и вратата се отвори.

— Добър ден, Марв. Чаках те. — Етън Скуайърс както винаги изглеждаше безупречен. Белите му кожени панталони контрастираха с лъснатите черни ботуши за езда, ризата с отворена яка прилягаше добре върху широките му рамене и стегнатия корем. Косата му бе черна, леко прошарена. Ръката, с която се здрависа бе черна и груба, но ноктите му бяха чисти, а халката на пръста проблясваше на утринното слънце.

В сравнение с него, Марвин се почувства отпуснат и дебел, въпреки че разликата във възрастта им бе само няколко месеца. Усети, че има неотложна нужда от къпане и съжали, че не се изми преди да тръгне от хотела.

Сега бе твърде късно. За да прикрие притеснението си, той се изсмя грубо и раздруса ръката на Етън с приповдигната веселост.

— Как си, приятелю?

— Както винаги работя, Марв. Знаеш как е.

Марвин изчака Етън да седне. Посрещането го обърка. Въпреки че очевидно го очакваше и не се изненада, като го видя, Етън не обелваше и дума.

Двамата мълчаливо изчакаха прислужницата, млада аборигенка, да сервира питиетата. Лекият ветрец на верандата разхлади Марвин и сега, когато не се друсаше върху коня, стомахът му се поуспокои. Той изпъна болния си крак и подпря ботуша си на перилата на верандата. Нямаше смисъл да се притеснява за начина, по който Етън го посрещна, защото той винаги говореше с недомлъвки. Сигурно си въобразяваше, че така демонстрира превъзходството си.

Студената бира го освежи, но не можа да притъпи горчивината от мисълта, какъв късметлия бе Етън. Вместо клането при Галиполи, той бе стоял в офицерската квартира, на десетки километри от бойното поле. И сега не бе с раздробен от куршуми крак, не сънуваше кошмари, не го измъчваха спомени за другари без лица и крайници, не го преследваха писъците на агонизиращите.

Етън Скуайърс избягваше нещастията по някакво чудо. Роден и израсъл в Караджонг, той се бе оженил за Абигейл Хармър, която не само бе най-красивата вдовица в околността, но също и една от най-богатите. Тя доведе сина си Андрю и дари Етън с още трима сина, преди да загине при нещастен случай по време на езда. Трима живи, яки сина. Мери едва успя да роди едно хилаво момиченце — останалите умряха.

Едно време и Марвин мечтаеше за жена като Абигейл, но положението му на управител на овцевъдна ферма не го позволяваше. Пари при пари отиват, така че когато Патрик О’Конър дойде при него с примамливото си предложение, той не пропусна възможността. От къде можеше да знае, че Мери притежава много земя, но не и пари, а обещанията на баща й са безпочвени.

— Моите съболезнования за Мери.

Марвин се сепна. Етън сякаш четеше мислите му.

— Макар че според мен тя достатъчно изтърпя. Такива болки не се издържат дълго. — Етън се взираше в далечината, захапал пура между равните си бели зъби.

Марвин изсумтя. Мери дълго се мъчи, преди да умре, но никога не се оплака, решителността й никога не я напусна. Би трябвало да й се възхищава за това, но нейната издръжливост го правеше слаб. Нейният кураж надделяваше над плахия му опит да забрави ужасите от войната и да превъзмогне болката в крака. Той се чувстваше измамен от сделката, сключена с Патрик, уловен в капан, без да получи уважението, за което бе копнял. Нищо чудно, че прекарваше повечето време в кръчмата в Уолаби Флатс.

— Матилда как понася загубата, Марв?

Ясносиният поглед на Етън се спря върху него за момент, после се плъзна встрани. Марвин се зачуди дали това, което видя в погледа му бе презрение или само си въобразяваше.

— Ще се оправи. Същата е като майка си.

Етън сигурно бе доловил горчивата нотка в гласа му, понеже се обърна и се взря в Марвин.

— Предполагам, че не си изминал толкова път само за да си говорим за Мери и Матилда?

Типично за него — никога не си губеше времето с любезности, когато имаше възможност да постави събеседника си в неудобно положение. Марвин предпочиташе да поседи на верандата за час или два и да изчака подходящ момент. Пресуши чашата си и тежко свали крака си от перилата на верандата. След като Етън поде инициативата, по-добре да кара по същество.

— Нещата не вървят на добре, приятелю. Откакто се върнах, отношението ми към Чаринга не е вече същото и мисля, че сега, когато Мери си отиде, е дошло времето да я продам.

Етън дъвчеше пурата си мълчаливо, със замъглен от дима поглед. Накрая проговори със сериозен тон.

— Земята е всичко, което имаш Марвин. Твърде си стар, за да започваш отначало, а и Чаринга е една хубава малка ферма, особено след целия този труд, който Мери вложи в нея.

Ето пак хвалби за Мери. Неговият труд нищо ли не струваше? Марвин присви юмруци в скута си. Имаше нужда от още една бира, чашата му бе празна, но Етън не се сещаше да му предложи.

— Не можем да се сравняваме с Караджонг. Трябва ни нов кладенец, покривът се руши, термитите са нападнали бараката на работниците, а сушата умори повечето от агнетата. Парите от вълната едва ще покрият разноските ни.

Етън загаси пурата си, вдигна чашата и я пресуши.

— Какво искаш от мен, Марвин?

Нетърпението му започна да проличава. Етън прекрасно знаеше какво иска Марвин. Чудеше се дали да продължи да посипва раната със сол и да кара Марвин да страда.

— Искам ти да купиш Чаринга. — Тонът му бе преднамерено спокоен. Не искаше да покаже колко е отчаян.

— А — усмихна се Етън самодоволно. Той винаги го бе гледал отвисоко, Марвин знаеше това, ето защо още повече го намрази.

— Какво ще кажеш?

— Трябва да помисля. Бихме могли да се споразумеем.

Марвин приседна на ръба на стола, готов да се пазари.

— Винаги си искал да притежаваш земята на Чаринга, имотът ти граничи с моя, фермата ти ще стане най-голямата в Нов Южен Уелс.

— Така е — Етън повдигна едната си вежда и го погледна твърдо със сините си очи, — но не забравяш ли една дребна подробност?

Марвин преглътна и облиза устни.

— Каква подробност? — попита той неспокойно, като отбягваше пронизващия поглед на Етън.

— Матилда, разбира се. Нали не си забравил за привързаността на дъщеря ти към Чаринга?

Марвин въздъхна с облекчение и напрегна мозъка си. Изглежда всичко беше наред, Етън не знаеше за завещанието.

— Матилда е твърде малка, за да се меси там, където не й е работата. Ще прави това, което й кажа.

Етън стана и се облегна на украсените с орнаменти перила. Слънцето огряваше гърба му, изражението му бе непроницаемо.

— Имаш право Марвин. Тя наистина е млада, но усеща земята така, както въздуха, който диша. Виждал съм я как работи, наблюдавал съм я, когато подкарва стадото да язди толкова сръчно, колкото всеки помощник-овчар във фермата. Духът й ще се сломи, ако загуби тази земя.

Търпението на Марвин се изчерпа. Той стана от стола и се наведе към Етън.

— Виж, приятелю, притежавам имот, на който ти си хвърлил око от години. Освен това имам и дългове. Това, че Матилда обича земята, няма нищо общо нито с едното, нито с другото. Продавам земята сега и ако ти не я купиш, ще се намерят други, които с удоволствие ще го направят.

— Как точно смяташ да продадеш земята, когато тя не ти принадлежи, Марвин?

Марвин побесня. Значи знаеше. Копелето през цялото време е знаело.

— Никой няма да разбере. — Гласът му бе дрезгав. — Можем да сключим сделката сега и после веднага изчезвам. Няма да кажа на никого.

— Но аз ще знам, Марвин — каза Етън с леден тон и млъкна. Марвин изпита желание да го удари. — Мери дойде при мен преди няколко месеца, веднага след като докторът й беше казал, че дните й са преброени. Притесняваше се, че можеш да се опиташ да продадеш Чаринга и да оставиш Матилда на улицата. Аз я посъветвах какво да направи, за да осигури на момичето наследство. Завеща на Матилда земята под попечителство. Банката ще я управлява, докато Матилда навърши двайсет и пет години. Така че разбираш, Марвин, няма начин да я продадеш, за да покриеш дълговете, които си натрупал от комар.

Стомахът на Марвин се сви от притеснение. До него бяха достигали слухове, но той не искаше да им вярва — поне до този момент.

— Според закона собствеността на съпругата принадлежи на съпруга й. Патрик обеща да ми даде земята, когато се ожених за Мери, и сега съм в правото си да я продам. Както и да е — изруга той гръмко. — От къде на къде жена ми ще се съветва с теб?

— Аз просто й услужих по съседски, като й предложих помощта на моя адвокат. — Лицето на Етън придоби сурово изражение. Той взе шапката на Марвин и му я подаде. — Може и да искам Чаринга, но не дотолкова, че да престъпя думата си, дадена на човек, когото уважавах. И мисля разбираш, че това важи за повечето заселници в околността. Всичко хубаво, Марвин.

Етън бръкна в джобовете си и се облегна на верандата, като наблюдаваше как Марвин тромаво накуцва към коня си, как злобно придърпва юздите на добичето и го пришпорва през спечената кал покрай готварницата. Етън се замисли дали Мери някога е изпитвала тази злоба на гърба си или, не дай боже, Матилда. Преди да влезе в къщата, той отправи поглед към стригачницата. Сезонът почти свършваше и парите от продажбата на вълната щяха да са добре дошли. Липсата на дъжд означаваше скъпа храна, купена на търг, и ако скоро не завалеше, сушата щеше да им е спътник още дълго време.

— Какво искаше Марв Томас?

Етън погледна доведения си син и се усмихна горчиво.

— Ти как мислиш?

Андрю трополеше с ботушите си по лъснатия под, докато двамата вървяха към кабинета.

— Жал ми е за Матилда. Представи си какво е да си принуден да живееш с подобен негодник.

Андрю се отпусна в кожения стол и преметна крака си през страничната облегалка. Етън го погледна с обич. Независимо че беше почти на двайсет и една години, силната жилава снага и тъмните кичури кестенява коса го правеха да изглежда по-млад. Въпреки че момчето не възнамеряваше да обвърже бъдещето си със земята, Етън се гордееше с него като със собствен син. Всяко пени, дадено за английското му образование, си струваше. Той беше отличен ученик, а след дипломирането си щеше да стане съдружник в престижна адвокатска кантора.

— Предполагам, че не можем да помогнем много, татко?

— Това не е наша работа.

Андрю го погледна замислено.

— Когато Мери Томас дойде преди време вкъщи, ти не й каза точно това.

Етън завъртя стола си към прозореца. Марвин се спускаше надолу по пътя, към първата порта. Щеше да му отнеме поне още едно денонощие, докато се прибере в Чаринга.

— Тогава беше различно — промълви.

В стаята настъпи тишина, нарушавана единствено от тиктакането на часовника, който Абигейл бе наследила навремето от дядо си в Мелбърн. Докато Етън гледаше земите си, мислите му го пренесоха към Мери. Да, тя беше различна. Дребна, но жилава и твърда жена, макар да не успя да се пребори с онова, което бавно я разяждаше отвътре. Представяше си я съвсем ясно, сякаш отново стои пред него.

За разлика от студената красота на Абигейл и високият й ръст, Мери беше дребна, с остри черти. Имаше гъста червена коса, която прибираше под овехтяла филцова шапка. Носът й бе обсипан с лунички, а големите й сини очи с тъмни мигли го наблюдаваха, докато се опитваше да укроти черния скопен кон, който не спираше да скача. Когато се срещнаха за първи път, след завръщането й в Чаринга, тя бе побесняла. Оградите бяха паднали и стадата им се бяха смесили.

Той се усмихна при спомена за ирландския й темперамент. Блясъкът на очите й, начинът, по който отмяташе косите си, когато крещеше право в лицето му. Няколко дни разделяха стадата и поправяха оградите. Накрая се помириха, но не можеше да се каже, че станаха приятели.

— Какво е толкова смешно, татко?

Гласът на Андрю прогони спомените и върна Етън към действителността.

— Мисля, че не трябва да се притесняваме толкова много за Матилда. Ако поне малко прилича на майка си, Марв е за окайване.

— Ти харесваше Мери, нали? Защо вие никога…?

— Тя беше омъжена — рязко отвърна той.

Андрю подсвирна.

— Напипах болното място, а?

Етън въздъхна при спомена за времето, когато имаше някаква слаба надежда.

— Ако нещата се бяха развили по друг начин? Кой би могъл да каже какво щеше да се случи? Ако Марвин не се беше върнал така осакатен от Галиполи?…

Недовършеното изречение увисна помежду им. Картини и звуци от войната нахлуха в главата му. Дори и сега, шест години след това, още го спохождаха кошмари през нощта, но той все пак бе извадил късмет. Изписаха Марвин от болницата почти две години след края на войната, но човекът, който излезе оттам се различаваше коренно от този, който през 1916 година се качи наперено във влака. Небрежната усмивка и безгрижието бяха отстъпили място на умората и отчаянието, които го подчиниха на пагубната сила на алкохола.

„Според Мери, пиенето беше само временно спасение — помисли си Етън. — Вината си е само моя. Господ да ми е на помощ.“ Той събра мислите си. Поне докато Марв беше на легло, тя можеше да контролира пиенето му. Но щом се изправи на крака и отново можеше да язди, той изчезваше за седмици и повече, като оставяше Мери да се оправя сама с цялата ферма. Тя бе по-силна, отколкото предполагаше, и въпреки че плановете му претърпяха провал, Етън се прекланяше пред издръжливостта и куража й.

— Да, възхищавах й се. Тя даде всичко от себе си в онези дни. Макар и да ме молеше рядко, аз се опитвах да й помагам, доколкото можех. — Той запали пура и отвори счетоводната книга за вълната. Имаше много работа за вършене, а половината ден вече бе пропилян.

Андрю свали крака си от облегалката на стола и седна на ръба му.

— Ако Марв натрупа още дългове, от наследството на Матилда няма да остане и следа. Тогава след няколко години бихме могли да й предложим да купим земята на много ниска цена.

Етън се разсмя, както държеше пурата между зъбите си.

— Не смятам да плащаме за нея, синко. Безсмислено е да се дават пари за нещо, което може да се получи безплатно.

Андрю повдигна глава, ъгълчетата на устните му се разтеглиха в усмивка.

Как? Ще бъде трудно да получим попечителството над имота без съгласието на Матилда.

Етън потри носа си.

— Имам план, сине. Нужно е само търпение, не искам да прибързваш.

Андрю тъкмо се канеше да каже нещо, когато баща му го изпревари.

— Остави това на мен и ти гарантирам, че до пет години Чаринга ще бъде наша.

Матилда беше неспокойна. Тишината в стаята бе потискаща. Знаеше, че баща й скоро ще се върне. Никога не изчезваше за дълго, а вече бяха изминали няколко седмици.

Жегата бе нетърпима дори на сянка. Гъстият червен прах, който бе забърсала наскоро, отново покриваше всичко. Капки пот се стичаха по гърба й и дългата до коленете й рокля залепваше по тялото. Тя свали платнената престилка и я сгъна върху облегалката на стола. От фурната се носеше ухание на заешка яхния. Няколко мухи бръмчаха неспокойно около тавана. Лепкавите ленти, които бе поставила около керосиновата лампа, бяха почернели от насекоми. Капаците и мрежите против комари не помагаха много.

Тя отметна прилепналата към лицето й коса и я прибра в небрежен кок. Мразеше косата си — прекалено буйна и непокорна, — тя само загатваше за рижаво кестенявите коси на майка й.

Матилда бутна вратата с мрежата против комари и излезе на верандата. Горещият въздух трептеше и смесвайки се с прах от предния двор я зашеметяваше. Пиперовите дървета на ливадата клюмаха посърнали, а клоните на плачещите върби край потока бяха провиснали безпомощно към тинестата вода.

— Дъжд — промълви тя. — Няма ли да завали?

Трите стъпала, които водеха към коневръза и предния двор, се нуждаеха от ремонт, къщата беше за боядисване, покривът се разпадаше. Въпреки това, когато заставаше в средата на двора и притвореше очи, тя си представяше как би изглеждала Чаринга, ако имаха средства да я поправят.

Сградата не беше внушителна, но едноетажната постройка беше стабилно изградена върху тухлени колони и добре защитена от пиперовите дръвчета. Покривът се спускаше стръмно към верандата, опасваща къщата от три страни. На северната страна на къщата се издигаше висок каменен комин, капаците и рамките на прозорците бяха боядисани в зелено.

Подземните извори поддържаха пасищата на фермата зелени. Няколко коне пасяха на воля, без да обръщат внимание на рояците мухи около главите си. Сега, след края на сезона, в стригачницата и склада с вълната бе тихо и спокойно, а вълната бе на път към пазара. Трябваше да държат стадото на най-близкото до водата пасище, но ако не завалеше, щяха да загубят още животни.

Докато вървеше през двора, Матилда си подсвиркваше и в отговор иззад къщата се чу скимтене. Показа се тъмна рошава глава, след нея подскачащо тяло с въртяща се опашка.

— Ела тук, Блу! Тук, момче.

Тя го разроши и дръпна косматите му уши. Имаха седем овчарки — най-добрите водачи и пазачи на стада. Баща й не ги пускаше в къщата. Блу беше като останалите кучета, но за Матилда нямаше по-добър приятел от него.

Блу подтичваше до нея, докато минаваха покрай хранилките на кокошките и кошарите. Купчина дърва бяха струпани зад склада, а ясният звънтящ звук от брадва й подсказваше, че помощник-овчарите се трудеха здраво.

— Здравей, миличка! Каква горещина, а? — Пег Райли избърса зачервеното си лице и се усмихна. — Какво ли не бих дала да мога да се окъпя в потока.

Матилда се засмя.

— Давай, Пег, но не мисля, че тинестата вода става за къпане. Защо не отидеш до вира в подножието на планината? Там водата е чиста и студена.

Жената поклати глава.

— Някой друг път. С Бърт трябва да стигнем във Виндула до утре, а ако го оставя да се размотава още малко тук, ще загуби цялата надница в игра на карти с работниците зад бараките.

Бърт Райли пътуваше с каруцата си из цяла централна Австралия и работеше усърдно, но проиграваше спечеленото на комар. Матилда съжали Пег. Година след година тя идваше да работи в Чаринга като готвачка, докато Бърт превиваше гръб в стригачницата. Въпреки това те се отправяха към следващата си работа само с част от припечеленото.

— Не се ли измори да пътуваш, Пег? Не мога да си представя да напусна Чаринга.

Пег кръстоса ръце и като че се замисли за момент.

— Не е лесно да се местиш, но бързо се свиква. Започваш да си мислиш за следващото място. Щеше да е различно, ако с Бърт имахме деца, но не можахме да си родим, затова мисля, че ще бродим от място на място, докато най-накрая един от нас не се строполи мъртъв.

Пълното тяло под памучната рокля се разтресе от смях. Трябва да бе забелязала загриженото изражение по лицето на Матилда, защото протегна ръце и я прегърна силно.

— Не мисли за мен, миличка! Грижи се добре за себе си и догодина ще се видим отново. — Тя се покатери на каруцата, хвана юздите и извика гръмогласно: — Бърт Райли, аз тръгвам и ако до една секунда не си тук, заминавам без теб. — И като удари с камшика коня между ушите, се отправи към първата порта.

Откъм бараката на работниците се появи Бърт, с типична за всички стригачи провлачена походка, и се втурна след нея.

— Ще се видим догодина — извика през рамо, докато скачаше в каруцата.

Чаринга изведнъж опустя. Докато наблюдаваше как фургонът изчезва сред облаци от прах, Матилда галеше Блу между ушите и в знак на благодарност получи утешително близване. След като нагледа склада с вълната и изключи стария генератор, тя се насочи към готварницата, където Пег бе оставила всичко в безупречен ред, после провери бараката на работниците. Щетите от термитите бяха още по-големи, но не можеше да се направи нищо и след като измете набързо и пооправи едно от леглата, тя затвори вратата и излезе под палещото слънце.

Аборигените се шляеха около колибите, отпъждаха мухите и бърбореха безспир помежду си, докато жените им разбъркваха нещо в черния казан на огъня. Те бяха от племето битджара, неразделна част от Чаринга, също като нея. „Да бяха заработили хляба и цигарите си, вместо само да си седят или да обикалят наоколо“ — помисли си Матилда.

Тя видя Гейбриъл, водача им — полуграмотен лукав старец, отгледан от мисионери — седеше с кръстосани крака край огъня и дялкаше една пръчка.

— Добър ден, господарке — поздрави той със сериозно изражение.

— Гейбриъл, казах ти да погледнеш оградата на южната ливада.

— По-късно, а, господарке? Първо да хапна — ухили се той с петте си жълти зъба, с които особено се гордееше.

Матилда го изгледа за миг и разбра, че е безсмислено да спори. Нямаше да й обърне внимание и щеше да свърши работата, когато намери за добре. Сетне се отправи към верандата. Слънцето се бе издигнало високо в небето и жегата бе станала непоносима. Реши да отмори няколко часа, а после да провери сметките. Докато майка й боледуваше, тя бе занемарила воденето им.

Матилда свали огромния бакърен казан от печката и наля вода в коритото. Парата се смеси със задушния въздух в кухнята, капки пот се стичаха в очите й, докато се мъчеше да вдигне казана. Не им обръщаше внимание. Мислите й бяха погълнати от счетоводните книги и от сметките, които не излизаха, независимо от опитите й да ги сложи в ред. Предишната нощ почти не бе мигнала и след като цяла сутрин наглежда работата на Гейбриъл по оградата, тя бе напълно изтощена.

Счетоводните книги лежаха отворени. Беше разбрала, че с парите от вълната едва ли ще могат да си върнат дълговете, че ще продължат да ги влачат и догодина и това й причини силно главоболие.

Ядът й се усилваше, докато натискаше с пръчка кожените панталони на Марвин в коритото.

— Ще трябва да следя какво харчи, както ми казваше мама — промърмори си тя. — Трябваше да скрия по-добре парите.

Панталоните се въртяха в мръсната вода, докато ги натискаше надолу. Очите й се навлажниха при мисълта колко несправедливо бе всичко. Двете с майка й се справяха много добре, дори бяха успели да спестят нещичко по време на войната, но баща й се върна и провали всичко. Като стисна здраво тежките работни дрехи, тя започна да ги търка енергично и изля върху им насъбрания яд и чувството на безсилие.

Помнеше завръщането му, сякаш бе вчера. Предполагаше, че ще изпитва съжаление към него, но как, като той не направи нищо, с което да предизвика жал или уважение у нея? През цялото време, докато го нямаше, изпрати едва няколко писма и едно съобщение в телеграфен стил от болницата, в което описваше нараняванията си. Две години по-късно го докараха с каруца вкъщи и двете с майка й не знаеха какво да очакват. Матилда си го спомняше смътно — едър, миришещ на тютюн и ланолин мъж, чиято набола брада я бодеше, когато го целуваше за довиждане. Но тогава тя бе едва петгодишна и вниманието й бе изцяло погълнато от свирещия на перона духов оркестър, но не и от седящите във влака мъже, облечени в тъмни кафяви дрехи. Тя не разбираше войната — нито какво означава тя за нея и майка й.

Ръцете й се успокоиха, докато си мислеше за времето, през което баща й бе на легло. Спомняше си измореното лице на майка си, как му носеше храна или как го вдигаше с усилие от леглото, за това как получаваше единствено обиди и болезнени удари, когато превръзките го стягаха или когато му се пиеше. Завръщането му преобрази атмосферата в Чаринга от магия към нещастие, от светлина към мрак. Изпитваше почти облекчение, когато го виждаше да яхва коня и да се отправя към Уолаби Флатс. Дори майка й изглеждаше по-малко изморена в дните, когато го нямаше.

Но той, разбира се, се връщаше. Ежедневието им се промени завинаги.

Матилда се подпря на коритото и погледна през прозореца към кошарите и опустелия двор. Тримата браничари водеха стадото към Уилга, където все още имаше вода и паша. Гейбриъл и другите не се виждаха никъде и тя подозираше, че са се запилели нанякъде. Цареше спокойствие въпреки караницата на малките дългоопашати папагали сред червените евкалипти за насекоми и свиренето на щурците в сухата трева. Искаше й се това да продължи вечно. След като обаче изминаха дни наред без никаква вест от Марвин, тя предчувстваше, че спокойствието й скоро ще свърши.

Като приключи с прането, помъкна тежката кошница към задната част на къщата и простря дрехите. Тук, под сенките на дърветата, бе по-прохладно и се откриваше гледка към ливадите и гробището. Бялата дървена ограда, която го обграждаше, трябваше да се боядиса, около надгробните камъни бе избуяла трева, а дивата коприва почти ги скриваше. Лилави тропически храсти обвиваха дънера на дърво, около което бръмчаха пчели и пърхаха разноцветни пеперуди. В далечината цвърчаха птички. Върху поваления пън се приличаше игуана, после драсна със смъртоносните си нокти и изчезна в гъсталака.

Матилда се отпусна на най-горното стъпало на верандата, като подпря глава с ръцете си. Клепачите й се затваряха, сякаш бе хипнотизирана от омайващата миризма на горещата земя и сухата трева. Потъна в дълбок сън.

Въпреки жегата на Марвин му беше студено. Докато яздеше към Чаринга, яростта от унижението, на което го подложи Етън Скуайърс и лицемерието на собствената му жена се бяха превърнали в силно озлобление.

Прекара нощта на открито. Спа на земята със седлото вместо възглавница, топлен единствено от оскъдния огън насред вледеняващата тъмнина на дивата пустош. Гледаше Южния кръст и дългата опашка на Млечния път, която разливаше лунната си светлина върху земята, като осветяваше червената й повърхност и усилваше сивия цвят на гигантските евкалиптови дървета. Нито частица от тази красота не докосна сърцето му. Настоящето не оправда очакванията, които хранеше през дългите години в окопите. Нито пък отношението към героите от войната. Проклет да бъде, ако се остави едно момиченце да му отнеме онова, което Патрик му бе обещал.

Стана при първите слънчеви лъчи, свари чай в канчето и изяде остатъците от овнешкото заедно с печената на жар питка, която му бе дала готвачката на Караджонг. В късния следобед слънцето бавно потъваше зад планината, която бе дала името на Чаринга, и залезът го заслепяваше.

Той се закашля и се изплю на спечената земя. Аборигените смятаха това място за омагьосано. За тях то бе един каменен амулет, който притежаваше защитна сила, наричаха го Тжаринга. „Е, добре — помисли си с горчивина, — за мен то не крие никаква магия, вече не. И колкото по-скоро се отърва от него, толкова по-добре.“

Той пришпори кобилата и скоро видя решетките на първата порта. Време бе да предяви правата си.

Когато затвори и последната порта, фермата вече се виждаше. Струйка дим се процеждаше от комина, тъмни сенки се разстилаха по двора, докато слънцето бавно се скриваше зад дърветата. Фермата изглеждаше пуста. Не се чуваха удари от брадва, нито шум от кучета и овце, не се виждаха черните фигури на аборигените около колибите. Стригането трябва да бе приключило, а наемните работници и стригачите — отпътували към следващата ферма.

Въздъхна с облекчение. Матилда сигурно е имала достатъчно скрити пари, за да им плати. Почуди се къде ли е новото й скривалище, мислеше, че ги знае всичките, но тази вечер това беше без значение. Време бе да й покаже, че не трябва да се бърка в неща, които не я касаят, по дяволите! Ще я принуди да му каже къде ги крие. Ще я накара да разбере най-накрая кой е господарят — и после ще намери начин да й отнеме Чаринга.

Той разседла коня и го пусна да пасе в ливадата до къщата. Като вдигна с усилие дисагите, заизкачва с мъка стъпалата към верандата и бутна с трясък входната врата. Заешката яхния къкреше на печката, разнасящият се аромат го подсети, че е гладен и червата му закъркориха.

Тишината бе потискаща. Тъмните сенки там, където не достигаше светлината на керосиновата лампа, бяха почти черни.

— Къде си, момиче? Излез и ми помогни!

Едно почти незабележимо помръдване на сенките привлече погледа му. Ето къде беше. Стоеше изправена до вратата на стаята си и го гледаше. Сините й очи блестяха в оскъдната светлина, ореолът на буйната й коса лъщеше под слабите лъчи на залязващото слънце, процеждащи се през капаците на прозорците. Сякаш бе от камък — безмълвна, всевиждаща и осъждаща.

От страх стомахът му се сви. За секунда помисли, че Мери се бе върнала от света на сенките, за да го преследва, но в следващия миг, когато момичето излезе на светло, той осъзна, че всичко е било само илюзия.

— Какво дебнеш там? — Гласът му прозвуча силно в тишината, по-грубо, отколкото възнамеряваше — опитваше се да се съвземе от преживяното.

Матилда хвана мълчаливо дисагите и ги повлече по пода на кухнята. Разопакова платнения чувал с брашно и пакета със захар и ги сложи в килера. Свещите и кибритите подреди над печката, а кутията с чай сложи до опушеното канче.

Марвин тупна с широкополата шапка крака си, след което я захвърли небрежно към куките на вратата. Примъкна един стол от масата, като нарочно го тътреше по пода — беше явно, че Матилда го бе чистила наскоро.

Тя не реагира. Начинът, по който се движеше из малката кухня за сетен път му напомни за майка й. Преди да се разболее, Мери бе хубава жена. Малко кльощава за вкуса му, но липсата на ръст и форми тя компенсираше със силен дух. Ако не бе толкова надменна, можеше да бъде отлична съпруга — а сега и Матилда бе наследила същите качества. Навярно не притежаваше нейния дух, но бе също толкова самоуверена. „Проклетите О’Конърс — помисли си той, — високомерието е в кръвта им.“

— Престани да се мотаеш наоколо! — каза рязко. — Слагай яденето!

По тялото му премина тръпка на удоволствие, като я видя как подскочи стреснато и почти изпусна скъпоценния пакет сол, който внимателно пресипваше в кутия от чай. Марвин нарочно удари с юмрук по масата, за да подсили ефекта, после се разсмя, като я наблюдаваше как се втурна с черпака да сипва яхния в нащърбена чиния и разля малко от яденето по пода.

— Сега пак трябва да чистиш пода, нали? — подхвърли злорадо.

Матилда сложи чинията пред него. Лицето й бе зачервено, а брадичката вдигната нагоре, но той забеляза, че не й достигаше смелост да го погледне в очите.

Марвин видя как Блу се промъкна в кухнята и излапа бързо разсипаното на пода. Сграбчи Матилда за китката.

— Какво търси проклетото куче тук? Казал съм ти да не го пускаш вътре.

Най-накрая Матилда го погледна. В очите й пролича страх.

— Сигурно е влязъл след теб. Не съм го пускала вътре. — Беше спокойна, но лекото потреперване на гласа й издаваше, че спокойствието е само привидно.

Марвин я стисна, като едновременно с това се опита да ритне кучето, но не успя и то избяга светкавично.

— Имаш късмет, че не си куче, Матилда, защото и ти щеше да отнесеш един ритник — изломоти и пусна ръката й. Тази игра му омръзна, а и миризмата на готвено изостри глада му.

Той загреба от яхнията и започна да яде, после топна прясно изпечения на жар хляб в соса. След малко забеляза, че тя не сяда на масата да се храни с него.

— Не съм гладна. Ядох преди малко — обясни Матилда.

Марвин отопи с хляба останалото в чинията, после се облегна на стола, като подрънкваше с монетите в джоба си, и взе да оглежда с любопитство дъщеря си. Тялото й бе стройно, тромавостта и непохватността, типични за детството бяха изчезнали, нямаше я предишната закръгленост на бузите. Вместо това се бяха очертали твърди скули и брадичка. Синият цвят на очите и изпъкваше още повече върху загарялото на слънце, обсипано с лунички лице. Част от непокорната й коса бе прибрана. Той забеляза как някои кичури се бяха изплъзнали, спускаха се около лицето й и галеха врата й.

Това, което видя, го изненада. Пред него не стоеше вече слабо и покорно момиченце, което можеше да бъде сплашено, а жена. Истинска жена, със същото непреклонно излъчване като Мери. Трябваше да промени стратегията си към нея и то бързо. Ако реши да се ожени, той щеше да загуби Чаринга завинаги.

— На колко години си точно? — попита най-накрая.

Матилда го погледна право в очите.

— Днес ставам на четиринайсет.

Марвин я изгледа от глава до пети.

— Почти жена — измърмори одобрително.

— Отдавна вече не съм дете — отговори, като се приближи към масата и в гласа й се усети горчивина. — Трябва да нахраня пилетата и кучетата. Ако си свършил, да прибера масата.

Понечи да вдигне чинията и той я сграбчи за ръката.

— Хайде да пийнем и да отпразнуваме рождения ти ден. Време е да се опознаем по-добре. Особено сега, когато майка ти вече и няма.

Матилда издърпа ръката си и забърза към вратата.

— Имам работа.

Вратата с мрежата се затръшна след нея и той чу леките й стъпки по верандата и стъпалата. Потънал в мисли, протегна ръка към шишето с уиски.

Сърцето на Матилда биеше до пръсване, докато прекосяваше двора с кофата в ръка. Имаше някаква промяна в баща й, която я плашеше много повече, отколкото избухливият му характер, но не можеше да определи каква точно. Нещо в очите и в поведението му. Не проумяваше новата заплаха, но бе сигурна, че е далеч по-опасна от всичко, което би могъл да й причини с юмруците си.

Стигна до кучешките колибки, забави се с райбера на вратата и този път по изключение не погали кученцата, преди да ги нахрани. Лаят и врявата в кучешките колиби огласиха потискащата тишина около Чаринга, но не достигнаха до обзетото й от тревога съзнание.

Движеше се машинално, докато изсипваше храната в коритата и почистваше паничките. Слънцето залезе зад планината и на небето остана само ярко оранжево сияние. Тук нощите настъпваха бързо и обикновено Матилда ги посрещаше с радост заради спокойствието, което донасяха. Но тази вечер се страхуваше от нощта. Усещането, че всичко се е променило безвъзвратно не я напускаше — не бе за добро.

Докато даваше храна на пилетата, те писукаха и се опитваха да излязат през мрежата. Кучетата динго само това и чакаха. Напоследък бяха загубили доста от по-тлъстите кокошки. Друга напаст бяха змиите, но тя бе безсилна срещу тях.

С неохота тръгна към къщи, като стискаше здраво кофата и се опитваше да преодолее неприятното предчувствие и да успокои силното биене на сърцето си. Баща й я наблюдаваше от верандата. Цигарата му мъждукаше в тъмното.

— Какво правиш още навън? Време е да се прибираш. — Заваленият му говор издаваше, че е пиян.

— Дано си изпил достатъчно, че да изпаднеш в несвяст — тихо промълви тя. Стъпките й се забавиха. Тръпки я побиха от това, което току-що изрече, като че ли чу майка си да говори.

Марвин се бе изтегнал в люлеещия се стол с опънати крака, бутилката с уиски лежеше на гърдите му. Когато Матилда приближи входа, той препречи пътя й с крака.

— Ела да пийнеш с мен.

Пулсът й се ускори, едва изрече:

— Благодаря, татко, не искам.

— Това не беше покана — изръмжа той. — Този път ще правиш, каквото аз кажа. — Ботушът му изтропа силно по пода и той я сграбчи през кръста.

Матилда загуби равновесие и падна в скута му. Опита се да се отскубне, като се гърчеше, извиваше и риташе с крака, но хватката му не отслабваше.

— Стой мирно! — изкрещя. — Ще разсипеш проклетото питие.

Матилда спря да се бори и се отпусна. Реши да изчака удобен момент и след като успее да се отскубне, да се опита да избегне юмруците му.

— Така е по-добре. А сега пий!

Матилда стискаше устни, за да не погълне горчивата миризлива течност, която той насила изливаше в устата й. Не можеше да диша, но не посмя да я изплюе. Накрая успя да избута бутилката настрана.

— Моля те, татко, не искам. Не ми харесва.

Той я погледна с престорено учудване.

— Но това е рожденият ти ден. Трябва да получиш подарък — хихикаше доволно в ухото й, а небръснатите му страни жулеха бузата й.

Дъхът му миришеше на гранясало, смрадта от мръсните му дрехи караше стомахът й да се свива конвулсивно. Не й достигаше въздух, ръката му я притискаше като менгеме, повдигаше и се. Тя преглътна, после пак. Главата й се замая, а стомахът й се разбунтува. Заби нокти в ръката му, в отчаян опит да се освободи.

— Пусни ме! Лошо ми е. Ще…

Стомахът й не издържа и тя повърна. Марвин извика и отвратен я избута от себе си, бутилката се разби на пода. Матилда се строполи върху счупените стъкла, но почти не усети болка. Светът около нея се завъртя, като че ли никога нямаше да спре.

— Виж какво направи! Глупава кучка.

Изрита я с все сила по хълбока. Матилда запълзя слепешком към вратата, търсейки убежище в къщата.

— Ти си същата като майка си — изкрещя, като се олюляваше над нея. — Вие, проклетите О’Конърс, винаги сте мислили, че сте нещо повече от такива като мен. — С нов ритник я запрати към стената. — Време е да те науча на малко уважение.

Матилда се опитваше да стигне до вратата, като не откъсваше очи от него. Той взе нова бутилка и седна на стола.

— Изчезвай! — изръмжа през зъби. — За нищо не ставаш, също като майка си.

Не бе нужно да я подканят за втори път. Като се препъваше, тя тръгна към вратата.

Марвин отпи голяма глътка от бутилката. Избърса уста с ръкава си и я изгледа заплашително, после се засмя тихичко.

— Сега не си вириш носа, а?

Матилда се вмъкна в къщата и затвори вратата зад гърба си. Облегна се, дишаше тежко. Болката в хълбока не беше нищо в сравнение с болката в крака й и след бърз оглед на наранените места, тя разбра защо. Остро парче стъкло се бе забило навътре в бедрото й.

Като накуцваше, тръгна към килера, свали от рафта аптечната и бързо се зае с раната. Прехапа устни — щипеше силно, докато я промиваше, но след като извади стъклото и сложи чиста превръзка, мястото не изглеждаше толкова зле.

Бързо съблече мръсната рокля и я накисна в коритото. Докато се миеше, през цялото време се ослушваше за някакъв шум откъм верандата. Не се чуваше нищо, освен скърцането на люлеещия се стол върху дъските и несвързаният говор на баща й.

Матилда прекоси с накуцване кухнята и отиде в малката стаичка, където спеше. Подпря един стол под дръжката на вратата и се отпусна изтощена на леглото, но нащрек и с широко отворени очи. През затворения прозорец се долавяха звуците на нощта, а през процепите на дъсчените стени се просмукваше мирис на евкалипти, акации, суха трева и пръст.

Тя се бореше със съня, но след дългия кошмарен ден, клепачите й натежаха. Последната мисъл, преди да заспи, бе за майка й.

Шумът бе непривичен и тя се събуди внезапно.

Дръжката на вратата се помръдна и изскърца. Матилда седна на ръба на леглото, като придърпа тънкия чаршаф под брадичката си и видя как столът се поклати.

Нададе вик — нещо тежко разби вратата на трески и събори стола, който се плъзна със стържещ звук по пода. Ръждивите панти пронизително изскърцаха и разбитата врата се затръшна с трясък.

Пълното олюляващо се тяло на Марвин изпълни очертанията на вратата. Свещта хвърляше тъмни сенки около вторачените в нея очи.

Матилда се примъкна в най-далечния ъгъл на леглото. С опрян на стената гръб, тя се сви на кълбо. Ако можеше да стане невидима.

Марвин пристъпи напред, вдигнал високо свещта, и погледна надолу към нея.

— Недей! — Тя протегна ръка, сякаш искаше да се предпази. — Моля те, татко, не ме удряй.

— Дойдох, за да ти поднеса подаръка си, Матилда. — Той пристъпи към нея, като се клатушкаше и се мъчеше да разкопчае колана си.

Матилда си спомни за последния бой, когато катарамата на колана бе оставила дълбоки следи, които седмици наред й причиняваха нетърпими болки.

— Недей! — хлипаше тя, — не с колана. Моля те, не с колана.

Марвин се оригна и свали колана си, като че ли не бе чул нищо.

— Няма да те бия. Не и този път.

Матилда изведнъж спря да хлипа и очите й се разшириха от ужас, когато го видя да разкопчава панталона си.

— Не! — промълви с глух глас, — само не това.

Коженият панталон се свлече на пода и той го изрита настрани. Дишането му бе учестено, блясъкът в очите му не бе породен само от изпития алкохол.

— Винаги си била една неблагодарна кучка — изхриптя. — Е, добре, сега ще ти дам един урок по добро поведение и когато свърша с теб, ще се замисляш преди да ми противоречиш.

Когато Марвин се приближи, Матилда скочи от леглото, но той препречваше пътя й към вратата, а прозорецът бе плътно творен заради комарите. Нямаше къде да избяга, нито кой да помогне. Когато я сграбчи, тя започна да пищи.

Писъците отекваха под стария ламаринен покрив и заглъхнаха в безкрайната тишина на тази вълшебна земя.

Тъмни облаци изпълваха пространството около Матилда. Намираше се в някакъв пашкул, който се носеше свободно. Нямаше нито болка, нито ужас, само безкрайна тъмнина, която я привличаше и ласкаво я обгръщаше.

Въпреки това долавяше звуци, идещи сякаш от друг свят. Петлите кукуригаха, тъмнината изсветля до синкавосива дрезгавина, а първите слънчеви лъчи я разсъниха напълно. Матилда искаше облаците да се върнат, не желаеше да напуска защитената утроба и да се връща обратно в студената действителност.

Слънчевата светлина проникна през облака и огря лицето й. Тя се съвзе, но продължи да лежи неподвижно със затворени очи, като се чудеше, откъде идва тази силна болка, после изведнъж си спомни и мигновено отвори очи.

Нямаше го — но следите по матрака свидетелстваха за деянието му. Наподобяваха гигантска дяволска роза. Червените цветчета бяха разпръснати навсякъде по чаршафа и нощницата й.

Свита на кълбо, Матилда лежеше на пода. Не си спомняше как се е озовала долу, но предполагаше, че е пропълзяла, след като той си е отишъл. Като прогони спомените от кошмарната нощ, тя внимателно придърпа тялото си към стената.

Краката й трепереха и всяка частица я болеше. По нея също имаше кръв — тъмна и засъхнала; миризмата й се смесваше с нечия друга и когато Матилда погледна голото си тяло, разбра откъде идваше тя. Това бе неговата миризма — на мръсното тежко тяло и на грубите настойчиви ръце, на вонящия на уиски дъх.

Острият крясък на папагал я стресна, но заедно с това закали решителността й. Нямаше да допусне това да се повтори.

Като овладя треперенето, тя се преоблече в чисто бельо и с мъка започна да събира малкото си вещи. Измъкна медальона от скривалището под дъските на пода, свали шала на майка си от закачалката. Взе двете си рокли, полата и блузата и кърпеното бельо. Последното нещо, което взе, бе молитвеникът на дядо й и баба й, донесен Ирландия. Завърза всичко в шала, като остави само кожените си панталони, ботушите и ризата, за да ги облече, след като се измие.

Промъкна се покрай счупения стол, за миг се поколеба, за да се увери, че Марвин още спи, после продължи, като стъпваше внимателно по кухненския под.

Всеки звук и всяко проскърцване в къщата й се струваха стократно по-силни. Шумът можеше да достигне до хъркащия в съседната стая и да го събуди.

Отново спря — пулсът й бе ускорен, кръвта шумеше в ушите й. Когато успя да стигне до вратата, Марвин продължаваше да хърка. Затаи дъх. Ръцете й лепнеха от пот, докато откачваше меха с вода от куката на стената. Беше тежък и, слава богу, пълен. А сега — към входната врата.

Пантите изскърцаха остро — Марвин спря да хърка, простена и изломоти нещо.

Матилда застина. Секундите й се сториха часове.

Марвин продължаваше да мърмори, но после отново захърка. Матилда си пое дъх. Предпазливо бутна вратата с мрежата и изтича по стълбите. Огледа се наоколо и видя, че нито Габриел и племето му са се върнали, нито пък помощник-овчарите. Беше абсолютно сама и не знаеше още колко време ще мине, преди Марвин да се събуди.

Босите й крака вдигаха облаци прах, докато тичаше към потока. Двата бряга, заслонени от плачещите върби, се спускаха стръмно надолу. Тя се плъзна към плитката застояла вода, където не можеше да бъде видяна от къщата.

Водата бе студена, слънцето не бе достатъчно силно, за да я стопли, но това не попречи на Матилда да изтрие от кожата си следите от неговата мръсотия, въпреки натрапчивата му миризма, която щеше да я преследва винаги. Цялата трепереше, докато се миеше. Външно вече бе чиста, но нямаше вода, която можеше да измие петната в душата й.

Избърса се с ризата и набързо се облече. Не се осмели да мине през двора към стаята със седлата и хамутите, защото кучетата щяха да се разлаят и да събудят Марвин. Трябваше да преодолее болката и да язди без седло. Грабна вързопа с дрехите и ботушите и като газеше през потока, се отправи към ливадата зад къщата.

Погледна през рамо. Зад затворените прозорци нищо не помръдваше, единствено хъркането нарушаваше сънливата тишина на утрото.

Задъхваше се, докато се катереше по оградата, за да се прехвърли през нея. Повечето от конете бяха полудиви и с някои от тях би избягала по-бързо, но тя предпочете старата кобила. Кобилата живееше във фермата откакто се помнеше и щеше да се върне обратно, след като я пусне на свобода.

Дивите коне въртяха глави и размахваха опашки, докато обикаляха напред-назад. Матилда се приближи към кобилата на Марвин.

— Шшт, Лейди. Спокойно, момиче. Отиваме да се поразходим — прошепна, докато галеше кадифената й грива.

Лейди притвори очи и тропна с крак, когато Матилда хвана гривата й и бавно се покатери на гърба й.

— Спокойно, миличка. Стой спокойно. — Матилда допря буза и потрепващата й шия, като здраво вплете пръсти в гривата на старата кобила. Лейди бе свикнала с грубите обноски и с теглото на Марвин — не се знаеше как ще реагира на това необичайно поведение, а Матилда не искаше да рискува да бъде хвърлена от гърба й.

Преметна меха с водата на гърба си, а вързопа с дрехите през рамо и пришпори кобилата напред. Отвори портата в края на ливадата и като обикаляше около дивите коне, както правеше с овцете, ги подкара извън ограденото място към обширните пасбища на Чаринга.

Опитали вкуса на свободата, те не можеха да бъдат спрени. Матилда се засмя и пришпори Лейди в галоп. Щеше да мине доста време, преди да се върнат обратно и това щеше да й даде преднина — Марвин нямаше шанс да я настигне без кон.

В просъница му се стори, че чува далечен тътен и се напрегна в очакване на силен гръм и светкавици, придружени от барабаненето на дъжда по ламаринения покрив. Но не се случи нищо. Марвин се размърда и се намести по-удобно на възглавниците.

Веднъж прекъснат, сънят му се изплъзваше и той започна да се върти неспокойно в леглото. Имаше нещо необяснимо в този тътен. Нещо, което не можеше да проумее.

Той се опита да фокусира с размътения си поглед празното легло до себе си. Там също имаше нещо необичайно, но главата го болеше и не можеше да разсъждава трезво, преди да пийне нещо. В устата му горчеше, облиза устни и потръпна от болка, когато докосна дълбока рана, за която нямаше никакъв спомен.

— Сигурно съм паднал — изломоти, като изучаваше раната с език. — Мери! Къде си по дяволите? — започна да крещи той.

В главата му кънтеше, като от удари на барабан, той изстена и зарови лице във възглавницата. Проклетата жена никога не беше тук, когато имаше нужда от нея.

Продължи да лежи, мислите му се рееха безцелно в замъглената от болката глава.

— Мери — изохка, — ела тук, жено.

Но в отговор не долови бързите стъпки, не се чуваше нито дрънчене на съдове, нито някакъв шум от двора. Беше прекалено тихо.

Марвин се изтърколи от леглото и внимателно се изправи на крака. Кракът му пулсираше, а увреденият мускул се сви конвулсивно, когато отпусна цялата си тежест върху него. Къде, по дяволите, бяха всички? Как смееха да го оставят сам?

Закуцука към вратата и я отвори с трясък. Тя се удари в стената и този звук навя мимолетен спомен, но той бързо го прогони и отиде в пустата кухня. Имаше нужда от едно питие.

След като допи уискито и болката в главата му се притъпи, Марвин се огледа наоколо. Нямаше топла овесена каша на печката, от тенджерата не излизаше пара, нямаше я и Мери. Отвори уста да я извика, но си спомни. Мери лежеше в земята. От погребението бяха изминали повече от две седмици.

Краката му внезапно омекнаха и той се строполи на стола. Изведнъж му стана много студено, уискито не можеше да го сгрее — спомените се върнаха с пълна сила.

— Какво направих? — прошепна в ужасяващата тишина.

Столът се прекатури, докато си проправяше път покрай масата. Трябваше да намери Матилда, да й обясни — да я накара да разбере, че само уискито е виновно за ужасната му постъпка.

Стаята беше празна. Разбитата врата висеше на едната си панта, единствено кръвта по чаршафа свидетелстваше за стореното. По лицето му потекоха сълзи.

— Не исках да стане така, момичето ми. Помислих те за Мери — хлипаше той.

Заслуша се в тишината, после преглътна сълзите си и влезе в стаята. Вероятно се криеше, но трябваше да я намери и да я беди, че е станала ужасна грешка.

— Къде си, Моли? — повика я с нежен глас. — Ела при татко!

Нарочно използва обръщението, с което Мери я наричаше, когато беше малка — надяваше се, че така ще я убеди да се покаже.

Отговор не последва, нито шум, който да издаде скривалището й. Той повдигна изцапания чаршаф и погледна под леглото. Отвори тежката врата на гардероба и започна да рови из тъмните празни рафтове. Избърса носа си с ръкава и се замисли. Сигурно е отишла в плевнята или в някоя от другите външни постройки.

Като накуцваше, се върна в кухнята, видя бутилката на масата, с едно движение я събори и тя се разби със силен трясък на пода.

— Никога вече — мърмореше той, — никога, никога отново.

Забърза към входната врата, като влачеше сакатия си крак, и тъкмо да излезе на верандата, когато нещо привлече погледа му. Не нещо, което бе там, точно обратното — нещо, което не бе на мястото си.

Марвин се спря и погледна към голата кука и липсващия мях с вода и постепенно започна да проумява. Гардеробът бе празен. Ботушите на Матилда не бяха под леглото, шалът на Мери не висеше на закачалката.

Сълзите му спряха да текат и страхът замени угризенията и самосъжалението. „Къде, по дяволите, бе отишла? И от кога я нямаше?“

Все още бе много рано. Слънцето светеше силно в очите му и му причиняваше главоболие. Нахлупи ниско шапката си и се запъти към плевните и стопанските постройки. Тя трябваше да е там — някъде наоколо. Дори Матилда не бе толкова глупава, че да избяга, не и когато най-близките съседи живееха на почти сто й петдесет километра от тук.

Сети се за помощник-овчарите, които си бяха тръгнали преди няколко дена. Матилда можеше да ги срещне по пътя, но те щяха да си затварят устата, ако държаха да работят отново при него. Притесни го единствено мисълта, че би могла да отиде в Уилга, при онзи клюкар Финли и жена му. Щеше да има големи неприятности, но какво щеше да стане, ако е тръгнала към Караджонг, при Етън?

При тази мисъл пулсът му се ускори и той се забърза. Трябваше да я намери колкото се може по-скоро.

Малко по-късно крачеше към ливадата, нарамил седлото, юздите и мех с прясна вода. Беше ядосан и изплашен. Ако Матилда успееше да се добере до Уилга или Караджонг, то за него нямаше да има живот в Чаринга. Изкусните приказки и лъжи този път нямаше да помогнат.

Прекоси двора и застина на място. Конете ги нямаше, крайната порта бе широко отворена. Далечните пасища се простираха пусти, докъдето поглед стига. Побеснял от гняв, захвърли седлото на земята. Не разполагаше с камионетка като Етън Скуайърс, а сега, когато нямаше и кон, никога нямаше да настигне малката измамна кучка.

Запали цигара, нарами седлото и като беснееше и проклинаше, си проправи път през високата трева. Вината бе нейна — пи уиски, седя в скута му — никой не я е карал да го прави насила. Щом бе достатъчна голяма, за да пие, то бе достатъчно голяма, за да прави и други неща. Не трябваше да се държи като майка си и да се отнася с него като с нищожество, щом не е готова да си понесе наказанието.

„Освен това — помисли си той, когато стигна до последната порта, — тя навярно дори не беше негова дъщеря. Очевидно бе, че имаше нещо между Мери и Етън — и ако слуховете бяха верни — нещата бяха започнали, далеч преди той да се ожени за нея. Това обясняваше защо Патрик дойде при него с щедрото си предложение и защо Етън и Мери се бяха съюзили срещу него.“

След като убеди себе си, че не е извършил нищо нередно, той килна шапката си и се загледа мрачно в далечината. Трябваше да открие Матилда. Трябваше да й попречи да се разприказва за случилото се. Те нямаше да разберат. А и това не бе тяхна работа, по дяволите.

Забеляза нещо в далечината, което го изтръгна от угрижените му мисли. То се движеше, но бе прекалено далече, за да определи точно какво е. Заслони с ръка очите си и се загледа в малката точица, която едва се различаваше в потрепващата мараня. Дивият кон наостри уши, когато чу подсвирването на Марвин, гривата му потрепна неспокойно и той се затича в лек галоп.

Марвин стоеше и чакаше приближаването му. Конят бе млад и очевидно се бе отделил от стадото. Сигурно се бе уплашил и бе тръгнал към единственото място, което познаваше.

Марвин трудно сдържаше нетърпението си, докато конят обикаляше плахо около него. От опит знаеше, че и най-малкият шум или прибързано движение ще го прогонят, затова започна да му говори и да го успокоява, преди да го възседне. Веднъж яхнал коня, той проследи дирята, оставена от другите коне и пое след тях. Следите ясно личаха в изровената земя, но след един час езда той забеляза отделна следа, която водеше право напред.

Дирята продължаваше на юг — към Уилга.

Матилда бе пришпорила Лейди и първите няколко мили изминаха много бързо. Но постепенно кобилата се измори и започна да се движи в лек тръс. Нито един кон, камо ли стара кобила като Лейди, не можеше да галопира в такава жега. По-разумно беше да намали темпото, отколкото да рискува да я осакати или умори.

Наближаваше обед, слънцето напичаше безмилостно. Въздухът трептеше над прегорялата земя. Сухата трева шумолеше под копитата на коня. Огромната пустош ги обгръщаше, звукът на тишината се връщаше обратно като шептящо ехо. Ако Матилда не бе решена на всяка цена да избяга, тя не би изпитвала страх, защото тази сурова красива земя беше част от нея.

Величието й възбуждаше сетивата й, грубите цветове докоснаха кътчета от душата й, които жадуваха да я прегърнат — и тя на свой ред да бъде приласкана от нея. Върху тази древна земя вирееха крехки красиви растения с пастелни цветове, дървета с пепеливи дънери, ароматни борове и акации, чуваха се радостни трели на полските чучулиги.

Матилда се размърда неспокойно върху гърба на кобилата. Притеснението й нарастваше с отдалечаването й от Чаринга, но не можеше да мисли за почивка. Избърса потта от лицето си и намести периферията на старата си филцова шапка. Водата в меха бе топла и имаше възсолен вкус, но независимо от жаждата, която я мъчеше, Матилда знаеше, че трябва да я пести. Най-близкият източник на вода се намираше на десетки километри.

След дълго и внимателно проучване на хоризонта зад гърба си, не откри ни най-малка следа от Марвин. Матилда се намести удобно върху гърба на кобилата и се съсредоточи върху гледката пред себе си. Ритмичното чаткане на копитата я унесе в безгрижен сън.

Змията лежеше свита на кълбо в тясна пукнатина на спечената земя, скрита от слънцето под нисък храст. Трепетът от конските копита я бе събудил и сега тя бе нащрек. Червено-кафявото й тяло се плъзгаше по прашната земя, острото й езиче се бе показало, докато наблюдаваше неотклонно коня и момичето.

Унесена в прегръдките на съня, Матилда се бе наклонила към шията на кобилата. Пръстите й охлабиха хватката си от гривата й и тя се отпусна върху Лейди.

Копитото рязко удари каменистата земя. От храста изскочи змията — съскаща, с оголени челюсти и жълти очи, втренчени в жертвата. Атаката бе мощна и бърза.

Кобилата се изправи на задните си крака в момента, когато змията избълва отровата си. Копитата раздраха въздуха. Тя зацвили от ужас, с широко отворени ноздри и очи, а задните й крака затанцуваха върху глинестата земя.

Матилда се вкопчи в мятащата се грива и впи инстинктивно стъпала в изплъзващото се тяло на коня.

Летящите копита се стовариха обратно на земята. Гривата се изплъзна изпод пръстите й и тя увисна отстрани на потната напрегната шия. Лейди отново се изправи на задните си крака, за да поднови борбата, и това сложи край на отчаяните опити на Матилда да се задържи върху й. Тя падна върху червената земя.

Лейди се изправи за сетен път на задните си крака, с ужасени очи и оголени зъби, и заудря въздуха с копита. Матилда се мъчеше да си поеме дъх, докато се търкаляше настрани, за да избегне яростните смъртоносни копита.

Като изпръхтя и отметна рязко глава, Лейди се обърна и пропусна в посоката, от която бе дошла. Вдигнаха се облаци прах, земята потрепери от тропота на копитата и Матилда остана далече назад.

— Върни се! — извика с пълно гърло. — Лейди, върни се!

Единственият отговор бяха облаците прах, които бележеха пътя на коня — малко по-късно и те изчезнаха.

Матилда предпазливо опипа краката и ръцете си. Изглежда нямаше нищо счупено, но през дрипавите останки на ризата й прозираха болезнени ожулвания. Затвори очи, за да се съвземе от шока, предизвикан от падането, но при мисълта, че змията е наблизо, се окопити.

Бавно се вдигна на крака, взе меха и вързопчето и за момент остана неподвижна насред тишината. Змията не се виждаше никъде, но това не означаваше, че не дебне наоколо.

— Стегни се! — тихо промълви на себе си. — След целия този шум, тя сигурно е по-изплашена и от Лейди и вече се е скрила някъде.

Матилда нахлупи шапката си, нарами багажа и прецени обстановката. Сиво-сините елипсовидни очертания на планината, наречена от аборигените Тжаринга, вече не бяха толкова далече. Обрасла с евкалипти и борове, Уилга се намираше от другата страна на планината, но Матилда знаеше, че ще трябва да върви още дълги часове, преди да може да зърне фермата.

Пое си дъх и бързо се огледа наоколо. Конят си бе отишъл, а от Марвин нямаше и следа. Матилда изправи глава и пое напред. В полите на Тжаринга имаше вода, а също и подслон. Ако стигнеше там, преди да е настъпила нощта, после можеше да почива.

Мисълта, че Матилда има голяма преднина, всяваше страх и притеснение у Марвин. Той заби шпори в корема на коня и животното ускори ход, пъргавите му крака препускаха безмилостно по твърдата земя. Слънцето беше се издигнало високо и той знаеше, че конят скоро ще се изтощи напълно. Яздеше вече часове наред, а от нея все още нямаше и следа, не се виждаше дори облаче прах от Лейди. Той отпусна поводите на коня и слезе от седлото.

Едно свястно питие би му дошло много добре, но и водата, която носеше щеше да свърши работа. Като надигна жадно меха, той накваси езика си, преди да преглътне. После напълни шапката си и даде на коня да пие. Страните на животното още потръпваха след дългата езда, капчици пот покриваха шията му. Когато и двамата утолиха жаждата си, Марвин нахлупи отново мократа студена шапка и поведе коня напред. Щеше да повърви отстрани в сянката му и когато стигнеха до извора в полите на Тжаринга, можеха да се разхладят и да се напият с вода до насита.

Рояци мухи бръмчаха наоколо, слънцето напипаше грубата повърхност на земята и острите камъни по пътя. В потрепващия въздух над тревистата местност кръжеше ястреб — ленив хищник, тръгнал на лов за плячка. Мрачни мисли терзаеха Марвин. Той не притежаваше неговите очи, които с лекота виждаха жертвата отдалече, а трябваше да измине целия този изморителен път под палещите лъчи на слънцето, за да настигне плячката си, чиито дири дори не можеше да открие. Крепеше го само мисълта как ще я накаже, когато я намери. И страхът, че ще се разбере за деянието му.

Спомените го върнаха в Галиполи — в онази нощ, когато изпълзя от вонящата дупка в земята, която бе погребала толкова много негови другари. Тогава той бе успял да предотврати разобличаването на простъпката си, благодарение на бързите си реакции и на хитростта си.

От месеци се намираше в разгара на бойните действия, а взривовете и експлозиите от турските снаряди ехтяха в главата му дълго след края на обсадата. Той се стряскаше и преживяваше отново всеки гръм и гледка, чийто свидетел бе станал. Непрестанно усещаше миризмата на кръв и барут, а ужасът не го напускаше. Обливаше го студена пот, трепереше от страх в лепкавата кал. Усещането, че е притиснат и няма къде да избяга, го докарваше до лудост.

Марвин си припомни как се измъкна под прикритието на тъмнината, как оцелелите около него простенваха в съня си, притиснали плътно до телата си пушките — единствената им защита. Той тичаше през окопите, като увеличаваше все повече разстоянието между себе си и сигурната смърт. Като преследвано животно, той търсеше някой кладенец, най-сигурното скривалище, където нямаше да го открият и смъртта нямаше да е вече негова спътница.

Когато заобиколи стражевите постове, които се гушеха в една защитена падина на стотина метра от плажа, най-накрая откри това, което търсеше. Пропълзя покрай един мъртвец, когото санитарите бяха пропуснали, свит в една тясна усойна ниша, с ръце върху главата и с притиснати до брадичката колене.

Отекваха случайни изстрели, които го караха да простенва и да се свива от страх. Искаше всичко това да свърши — да го оставят на мира. Вече не издържаше.

Марвин не чу скърцането на ботушите по пода на укритието, нито пък видя приближаването на войника.

— Ставай, подъл страхливецо!

Марвин погледна нагоре. Щикът бе насочен на милиметри от лицето му.

— Остави ме — умоляваше той, — не мога да се върна там.

— Мръсен, жълт динго! Трябва да те разстрелям на място и да те оставя да гниеш тук. — Щикът пробождаше пространството, което ги разделяше. — Стани!

Пред погледа на Марвин всичко заплува в червена мъгла. Ужасът от окопите мина на втори план пред лицето на тази нова опасност. Военният съд щеше да е скоростен, а разстрелът — неизбежен. Той бе притиснат в ъгъла. Единственото, което можеше да направи, бе да нападне — и преди да осъзнае какво прави, стреля не срещу врага, а срещу сънародник и брат по оръжие.

Гърмежът отекна оглушително в укритието. Тъп удар в коляното му го събори. Полежа замаян на пода, без да осъзнава какво се е случило. Когато изплува от червената мъгла и дойде на себе си, той се огледа наоколо.

Другият мъж лежеше на земята, а пушката — отстрани до тялото му. Не помръдваше, не проявяваше признаци на живот и когато Марвин пропълзя до него, разбра причината. Човекът нямаше лице. Куршумът на Марвин го бе обезобразил.

Той огледа собствената си рана. Паниката от извършеното, замени плача и болката и Марвин трескаво мислеше какво да направи. Куршумът на другия войник бе раздробил коляното и бе преминал през бедрото му, преди да пробие дупка в хълбока му. Скоро нямаше да може да мисли от болка, а кръвта шуртеше прекалено силно, за да си позволи да остане тук още дълго.

Погледна мъртвия войник. Беше нисък и дребен. Нямаше да е трудно да го носи. Като взе мигновено решение, Марвин вдигна лекото тяло и го преметна през рамо. Използваше пушката си като бастун, когато закуцука към изхода на укритието. От турските позиции още се стреляше. Светлинните от полевата болница проблясваха в тъмното, край палатката на командването притичваха хора, от там долитаха гръмки заповеди.

Марвин премести тялото на войника от рамото върху гърба, като преметна безжизнените му ръце около врата си. Тялото щеше да е идеален щит, ако откъм хълма долетеше заблуден куршум.

Спускането по стръмния склон бе мъчително, но появата му сред настъпилия хаос си струваше усилието — точно както очакваше. Той бе герой. Въпреки че бе ранен, бе рискувал живота си, за да спаси свой другар. Едва се сдържаше да не се разсмее, когато му съобщиха внимателно, че войникът е мъртъв и го погледнаха със съжаление.

Марвин се върна в настоящето и погледна напред. Наградиха го с медал и след няколкомесечен престой в болница му връчиха билет за дома. Късметът и хитростта му го спасиха тогава, точно както щяха да го измъкнат и сега, защото силуетът на Лейди се появи на хоризонта.

Той се усмихваше, докато сивата кобила галопираше насреща му. Като хвана увисналите поводи, той възседна коня и го подкара в галоп. Ако конят бе хвърлил Матилда, то в скоро време той щеше да я открие.

С потъването на слънцето зад планината се появиха и издължените прохладни сенки и Матилда с несигурни крачки си проправи път през гъстия храсталак, в търсене на подслон под короните на дърветата. Едва дишаше, едва ходеше, не можеше дори да мисли. Беше изтощена.

Звуците на дивата пустош я заобикаляха, докато си почиваме, облегната на едно дърво, но при шума от течаща вода, тя скочи на крака. Нямаше време да почива, трябваше да напълни меха с прясна вода, преди да продължи. Мисълта за студената чиста вода от водопада повдигна духа й.

Водопадът извираше високо в планината, спускаше се с шум надолу, като събираше ведно водите от другите извори и се изливаше от трийсетметрова височина върху каменистата долина. Когато Матилда излезе от плътните зелени сенки на дърветата, видя, че количеството на водата бе намаляло значително поради липсата на дъжд. Водата, която се процеждаше през гладките лъскави камъни, едва смогваше да напълни езерцата отдолу. Огромните оголени корени на едно дърво се бяха сплели на възел и стърчаха над повърхността на земята. Листата на горската папрат висяха спаружени, а под иглолистните дървета стърчаха гъсти туфи изсъхнала коприва.

Матилда се покатери на широк плосък камък, издаден над едно от скалните езерца и свали ботушите си. Не си направи труда да се преоблече, понеже дрипавите й дрехи бяха също толкова мръсни, колкото бе и самата тя. Потопи се в ледената вода и потръпна от удоволствие. Мехурите по краката й скоро щяха да заздравеят, а изгорелите й от слънцето ръце щяха да добият кафеникав тен.

Затвори очи и като стисна носа си, се потопи под водата, която отми мръсотията и потта. Ледената милувка притъпи болката между краката й. Изгорялата й от слънцето кожа се успокои.

Матилда показа главата си на повърхността и пое дълбоко въздух. Първо се напи до насита с вода, после напълни меха. Птиците, които бяха притихнали при нейното пристигане, сега пееха с всички сили и тя се загледа замечтано в короните на дърветата. Това място открай време бе много специално за нея. Тук Мери й бе разказвала приказки за еднорози, за феи и за малки човечета, наречени елфи. Матилда почти вярваше, че те съществуват, но жестоката действителност бе намерила начини да опровергае вярата й.

Тя неохотно излезе от водата и си обу ботушите. Примижа от болка, когато притиснаха разранената кожа, но това не я разколеба — не и след всичко преживяно през изминалите няколко дни. Нарами меха и вързопа и навлезе дълбоко в храсталака. Това бе по-прекият път, отколкото ако бе заобиколила, и ако продължаваше да върви на юг, щеше да излезе на хълма над Уилга.

Докато вървеше през влажните зелени сенки, цялата се обливаше в пот, и когато излезе на открито бе вир-вода. Но когато и далечината съзря обширните пасища на Уилга и тънката спираловидна струйка дим от комина на къщата, бе доволна от себе си. Целта бе вече близо.

Гората оредя, а слънцето се спусна още по-ниско в небето, когато Матилда изкатери разпръснатите камъни в подножието на Тжаринга. Мехът с вода тежеше на раменете й, вързопът й пречеше, докато се подхлъзваше и спъваше върху неравната земя, но и за миг не си помисли да ги захвърли — те бяха безценни. Животинки пробягваха и се скриваха под скалите, стреснати в следобедната си дрямка от неочаквания шум, смеещите се врабци я съпровождаха по пътя, и когато най-сетне стъпи на равното, спря за миг, за да отдъхне и да утоли жаждата си. Здрачаваше се, а фермата Уилга се намираше на поне още три часа път, затова трябваше да събере всичките си сили, за да продължи. Ако Марвин бе срещнал Лейди, можеше да е само на няколко километра след нея.

След като запуши гърлото на меха, Матилда излезе на равното и се запъти към струйката дим в далечината.

Докато вървеше, загуби представа за времето. Вниманието й бе съсредоточено единствено върху сгъстяващите се сенки и мъждукането на Уилга на хоризонта. Ботушите й газеха по сухата земя и сребристосивата трева, докато мислите й се насочиха към Том и Ейприл Финли.

Уилга от години бе собственост на семейството на Том Финли. Старият Финли бе починал няколко месеца след жена си и бе оставил Том и жена му да управляват собствеността. Матилда не бе виждала Том от дълго време — откакто майка й се разболя и Марвин не разреши да я посети. Въпреки това тя знаеше, че ще намери подслон във фермата. С Том бяха израснали заедно и макар да бе по-голям от нея с няколко години, за него тя беше като сестра, каквато никога не бе имал.

Помнеше го като кльощаво момче, което я подиграваше заради галеното й име — Моли. „Що за име е това?“ — дразнеше я той, докато й дърпаше косата. Но с времето престана да я дърпа за косата и се съгласи, че това име й подхожда, защото по принцип се предполагаше, че жените, носещи името Матилда, са благовъзпитани и сериозни, а не хлапачки, които се катерят по дърветата и играят в прахоляка с разрошени коси.

Матилда се усмихна въпреки умората и изтощението. „Колко прав е бил — помисли си тя. — Старата леля Матилда сигурно е била много възпитана и сдържана, ако се съдеше по портрета й. Нищо чудно, че майка й бе променила решението си, след като дъщеря й бе започнала да върши пакости в разрез с високите изисквания, които вървяха заедно с името.“

Един познат звук я изтръгна от мислите й и тя се огледа с тревожно предчувствие.

Земята вибрираше под конските копита и там, в далечината, тя безпогрешно различи неясните очертания на кон и ездач. Слава богу! Най-накрая някой я беше забелязал и идваше да й помогне.

Тя започна да маха.

— Тук съм. Насам — завика.

Отговор не последва, но конят идваше все по-близо.

Матилда потрепери, когато започна да различава приближаващите се силуети.

Конете бяха два, но ездачът само един. Отстъпи крачка назад. После още една. Когато очертанията им се избистриха, ужасът се завърна. За нищо на света не можеше да сбърка масивната фигура на гърба на кафявия кон, нито пък тромавите контури на Лейди.

Започна да тича.

Звукът от копитата се засили. Уилга й се струваше невъзможно далече.

Усети прилив на сили, докато бягаше през високата трева, ботушите й се хлъзгаха и тя се препъваше в неравната земя. Шапката й се смъкна и заподскача на гърба й. Не откъсваше очи от блещукащата светлинка на Уилга в далечината — нейното единствено спасение. Трябваше да успее на всяка цена. От това й зависеше животът.

Оглушителният тропот премина в равномерен тръс.

Матилда не смееше да се огледа, но предполагаше, че той е на десетина метра зад нея, дебнеше я, както котка дебне мишка като на шега — предизвикателно, но заплашително. Спъна се отново, хлипаше, трудно й беше да си поеме въздух. Преследвачът чакаше тя да падне. Чакаше да настъпи неговият час. И двамата знаеха, че не може да избяга.

Пасбищата пред нея се простираха безкрай, дългата трева затрудняваше бягството й, неравностите по земята бяха създадени като че ли нарочно, за да я препъват. Въпреки това тя събра сили, за да се задържи на крака и да продължи да тича. Друг изход нямаше.

Равномерното чаткане на копитата я следваше — не я застигаше, но и не преставаше. Приглушеният му злорад смях и дрънченето на сбруите я накара да се затича с все сила.

Фермата вече бе по-близо, Матилда виждаше трепкащата светлина зад един от прозорците. Веднъж да стигне до голото пространство пред къщата, Марвин нямаше да посмее да й стори нищо.

Докато тичаше, тя отчаяно търсеше някакви признаци на живот — знак, че там навън има някой, който ще я забележи. Къде беше Том? Защо никой не й се притичваше на помощ?

Натрапчивият тропот се сля с нейните крачки. Все по-близо й по-близо. Звукът от приближаването му изпълни всичко наоколо, докато не остана място за нищо друго.

Матилда едва дишаше. Сърцето й напираше да изскочи от гърдите, когато кафявият кон се изравни с нея. Пяна излизаше от устата му, мощните му дробове шумно изтласкваха поетия въздух. В следващия момент накъсаният тропот вече беше пред нея.

Матилда се затича в друга посока.

Конят я последва.

Тя отскочи встрани, за да се предпази от тежките застрашителни копита и започна да бяга през тревата зигзагообразно.

Конят се приближи, обутият в ботуш крак на Марвин се измъкна от стремето и я изрита силно.

Ударът по главата й бе зашеметяващ, тя протегна ръце, за да се хване за стремето и да се задържи права. Падаше все по-ниско и по-ниско, земята с нетърпение я очакваше, за да я прегърне в облак от прах и остри камъни.

Едрата фигура на Марвин закри залязващото слънце и надвисна застрашително над нея.

— До къде си мислеше, че ще стигнеш, а?

Матилда погледна през тревата към притихналата пуста ферма. Ако не бе спирала да почива, щеше да успее.

Марвин я хвана безмилостно за рамото и я изправи грубо на крака. В очите му проблясваха искри на садистична наслада, когато я сграбчи за косата и изви главата й, за да я принуди да го погледне. Матилда знаеше, че целта му бе да я накара да заплаче — да го умолява да не я наранява, но тя нямаше да му достави това удоволствие — независимо колко щеше да я измъчва.

Когато заговори с нисък заплашителен глас, тя усети противния му дъх.

— Това, което става в Чаринга не засяга никого. Ясно?! Ще те убия, ако пак се опиташ да бягаш.

Матилда знаеше, че това не е празна заплаха. Той се наведе надолу и без да изпуска косата й, я дръпна още по-жестоко.

— Погледни ме! — изръмжа.

Матилда събра остатъка от куража си и го погледна, без да мига.

— Никой няма да ти повярва. Аз съм герой от войната, ясно ли ти е, имам медал.

Матилда погледна в очите му и й се стори, че там видя нещо друго, освен заплахата. Страх? Невъзможно. Тонът му бе убедителен и в тези няколко секунди тя разбра, че е съвсем сама.

Глава 1

Сидни тънеше в задух и зной. Грациозните бели платна върху новата сграда на операта блестяха срещу железните понтони на пристанищния мост. Тълпи от хора и многообразие от цветове изпълваха кръглия кей, а водата кипеше от плавателни съдове с всякакви размери и форми. Австралия празнуваше, както само тя умееше, тесните улици на разрастващия се град бяха изпълнени с шум и суетня. Джени отиде да види откриването на операта от кралицата не само от любопитство, но и за да запълни още един безкраен ден. Мнозинството хора, които вървяха покрай нея по напечения от слънцето кей, не облекчиха с нищо чувството й на самота и тя се прибра вкъщи — в северното предградие на Палм Бийч веднага след края на церемонията.

Стоеше на терасата, уловила се за перилата, с онова дълбоко отчаяние, с което се бе вкопчила в отломките от живота си през последните шест месеца на траур. Смъртта на съпруга и детето й настъпи внезапно, без да има време да се подготви, за да може да каже прощалните думи, с които бе редно да ги изпрати, като повлече всичко със себе си и я остави с празни ръце. Къщата изглеждаше прекалено голяма, празна и тиха. Всяка стая й напомняше за предишния й живот, който нямаше да се върне, нито пък болката щеше да отшуми. Бяха я напуснали безвъзвратно.

Тихият океан проблясваше на слънцето, отблясъците от водите му се отразяваха в прозорците на прелестните къщи, разположени върху хълма с изглед към брега, а ярките виолетови корони на декоративните тропически храсти се накланяха към белите гипсови стени на дома й. Питър ги беше засадил, защото цветът им бе същият като този на очите й. Сега не можеше да ги гледа. Но най-много усилваше болката от загубата смехът на малките деца, къпещи се в плиткото. Двегодишният Бен много обичаше водата.

— Знаех си, че ще те намеря тук. Защо избяга по този начин? Така ме изплаши, Джен.

Джени се обърна, като чу тихия глас на Даян и видя приятелката си да стои на прага. Облечена бе както винаги в кафтан, а тъмните й къдрици бяха прибрани с цветна кърпа.

— Извинявай. Не исках да те изплаша, но след шест месеца уединение, шумът и тълпите в града ми дойдоха в повече. Трябваше да се махна.

— Защо не ми каза, че искаш да си ходиш. Щях да те придружа.

Джени поклати глава.

— Имах нужда да остана за малко сама, Даян. Исках да се уверя…

Не можа да довърши изречението и да изрече с думи напразната надежда, която хранеше всеки път, когато излизаше от дома си, въпреки че знаеше истината, въпреки че видя как спускат ковчезите в гроба.

— Беше грешка. Разбирам.

— Не е грешка, Джен. Само потвърждение на най-големите ти кошмари. С времето болката ще намалее, обещавам ти.

Джени погледна с обич приятелката си. Екзотичните дрехи, крещящите бижута и тежкият грим прикриваха уязвимостта, която тя с всички сили отхвърляше. Джени познаваше Даян от твърде дълго време, не можеше да я заблуди.

— От къде знаеш толкова много?

В кафявите очи на Даян се появи лека тъга.

— Двайсет и четири години опит — каза тя с ирония. — Животът е несправедлив, но ние двете винаги сме оцелявали, така че да не си посмяла да ме изоставиш.

Докато стояха прегърнати, пред очите на Джени преминаха картини от живота им. Бяха се запознали в сиропиталището в Даджара, две малки момиченца, вкопчени в надеждата да открият родителите си — и когато тази мечта бе разбита, те си създадоха друга. После още една и още една…

— Помниш ли първия път, когато дойдохме в Сидни? Имахме толкова големи планове. Как така всичко се обърка?

Даян нежно я пусна от прегръдките си, сребърните й гривни подрънкваха, докато отмяташе дългата кестенява коса на Джени от лицето й.

— В този живот нищо не е сигурно, Джен, Няма смисъл да съжаляваме за това, което ни поднася съдбата.

— Но това не е честно — избухна тя. Най-накрая ядът надделя над мъката.

Изражението на Даян бе непроницаемо.

— Съгласна съм, но за съжаление нищо не зависи от нас. — Тя стисна силно Джени за рамото. — Не се съсипвай, Джен. Гневи се, плачи, викай срещу живота и всичко свързано с него, ако така се чувстваш по-добре, но не се оставяй на мъката да те разяжда.

След спонтанния изблик на искреност, Джени се извърна и се загледа в залива. По лицето й личеше каква борба води със себе си. Би било много лесно да беснее, да плаче и да обвинява, но тя трябваше да съхрани частица от живота, която да може да контролира — това принудено спокойствие беше всичко, което й оставаше.

Даян нави дългите си ръкави, запали цигара и се загледа в лицето на Джени, която очевидно се разкъсваше от противоречия. Искаше й се да можеше да направи или да каже нещо, което да разчупи огромната съпротивителна стена, която Джени издигаше винаги, когато бе наранена. Но от опит знаеше, че тя сама щеше да стигне до подобно заключение, когато настъпи момента. През целия им живот е било така и Даян не виждаше причина да променя каквото и да било.

Мислите й се насочиха към сиропиталището, спомни си тихото самотно момиченце, което рядко заплакваше, независимо колко голяма бе обидата. Джени винаги бе изглеждала по-силната от двете. Не си позволяваше да избухне, да заплаче, да възнегодува срещу несправедливостите в света, но Даян знаеше, че зад тази маска се крие едно нежно, изплашено същество, което познава болката. Как иначе щеше да я подкрепи в онзи момент на ужас, когато й съобщиха, че не може да има деца; как щеше да разбере агонията й, когато Дейвид заведе пред олтара не нея, а онази плодовита фръцла, която бе срещнал в офиса.

Даян загаси цигарата си. Старият гняв я завладя отново. Две години упорит труд в ателието бяха притъпили болката, но колко сълзи бе изплакала. Това бе част от процеса на оздравяване — нещо, което и Джени трябваше да приеме, за да продължи да живее.

Усещането, че не може да помогне на приятелката си, я побъркваше. Трябваше да бъде в галерията, която бе собственост и на двете, и да помогне на Анди да подредят скулптурите й за предстоящата изложба, но не можеше да тръгне, преди да се увери, че Джени е добре.

Джени се обърна. Виолетовите й очи изпъкваха на фона на бледото й лице.

— Предполагам, че онези картини ти трябват? — Гласът й прозвуча глухо, без да изрази вълнението й.

— Изложбата е чак след месец. Вече съм решила как да ги подредя. Това може да почака. „Как, по дяволите, съумяваше да се владее? — помисли си Даян. — Ако съпругът и детето ми току-що бяха починали, аз щях да изровя проклетата земя, но не и да мисля за изложби.“

— Вече опаковах платната. В ателието са. — Джени погледна часовника си. — Време е да вървя.

Даян я погледна учудено.

— Къде отиваш? Днес никой не работи.

— В адвокатската кантора. Джон Уейнрайт иска да обсъдим по-подробно завещанието на Питър.

— Но нали завещанието бе отворено преди шест месеца. Какво още има да се обсъжда?

Джени повдигна рамене.

— Не пожела да ми каже по телефона, но има нещо общо с това, че вчера навърших двайсет и пет години.

— Идвам с теб — каза Даян. Неестественото спокойствие на Джени я притесняваше.

— Няма нужда, миличка. Направи ми една услуга, занеси картините в галерията. Точно сега не бих понесла срещата с Анди.

Даян си представи уредника на галерията. Въпреки женствените си маниери, Анди имаше навика да избухва, особено ако нещо не бе както трябва, но като се изключи раздразнителният му характер, той бе незаменим в галерията. Движеше ежедневните дела и по този начин даваше на Джени и Даян възможност за творчество.

— Той е голямо момче, Джен. Ще трябва да се справи — каза тя уверено.

Джени поклати глава. Лъскавата й коса се разпиля върху раменете й.

— Предпочитам да свърша това сама, Даян. Опитай се да ме разбереш. — Тя вдигна огромната си чанта. Беше безсмислено да се спори с Джени в такъв момент.

— Бих искала да ми позволиш да ти помагам повече — промърмори Даян.

Ръката на Джени върху рамото й бе ледена, ноктите — изгризани, а пръстите — целите на петна от боите.

— Знам, мила, ти ми помагаш. Но и аз съм голяма, също като Анди, и вече е време да се изправя на крака.

Джени караше раздрънканата си кола по стръмния хълм надолу, в посока към главния път. Палм Бийч се простираше по централното крайбрежие в северните покрайнини на Сидни, но въпреки че се намираше само на час път от пристанището, тук нямаше шумни тълпи и ярки светлини като в центъра на града. В малките заливчета се гушеха лодки, залесените с дървета улици приютяваха скъпи бутици и малки старинни ресторантчета. Градините преливаха от цветове и зеленина, а фасадите на къщите, обърнати към широкия залив, излъчваха онази ненатрапчива кокетност, която се постига само с много пари. Въпреки че се чувстваше потисната, Джени не можеше да не усети спокойствието на това място. Обичаше градската шумотевица, но спокойната атмосфера на това крайбрежно предградие, само на петдесет километра северно от Сидни, несъмнено много й допадаше.

Уиндзор изглеждаше задрямал сред жегата на Хоуксбъри Вали. Къщите бяха предимно дървени, с керемидени покриви, разположени в сянката на високи евкалиптови дървета. Градът е бил основан от първите преселници по времето на губернатор Макуайър и това проличава в архитектурния стил на сградата на съда и църквата „Сейнт Матю“.

Джени паркира колата в края на града. Остана да седи вътре, загледана през прозореца, но всъщност не забелязваше нищо наоколо, а се опитваше да събере мислите си, преди да се изправи отново пред Уейнрайт.

Когато отвориха завещанието, тя не разбра как съдържанието му може да повлияе на бъдещето й. Загубата бе много скорошна, прекалено неочаквана. Джени живееше ден за ден, бе се затворила в себе си и нищо не можеше да я достигне. Беше разбрала неща за починалия си съпруг, които не желаеше да проумее. Те бяха някъде встрани от нея, но може би с течение на времето щеше да ги приеме.

Може би бе настъпил часът. Трябваше да обмисли всичко, което бе направил Питър, да подреди фактите в главата си, за да може да се справи с тях.

Когато излезе от състоянието на транс, разбра, че животът бе продължил обичайния си ход въпреки случилата се трагедия. За нея Питър бе като скала, в чиито основи бе изградила живота си. Умен и находчив, той вярваше в таланта й и я насърчаваше да показва картините си. За съжаление мечтата му да се върне към земята, не можа да се сбъдне. Бе прекалено зает с работата си в банката и с грижите по издръжката на семейството, не му оставаше време за мечти.

Завещанието му обаче разкри неизвестна страна от неговата същност, страна, която не подхождаше на мъжа, когото бе познавала и обичала.

Джени въздъхна. Искаше й се да не бяха толкова сигурни, че времето е на тяхна страна. Питър можеше да е по-искрен с нея, можеше да й каже за огромните суми, отделени настрана, да ги използва, за да осъществи мечтите им. Каква беше ползата от цялото това богатство, ако не можеха да му се наслаждават заедно?

Погледът й се зарея безцелно в далечината. Даян не знаеше нищо за съдържанието на завещанието. Вероятно щеше да е по-добре, ако бе обсъдила нещата с нея, тя може да е познавала Питър в различна светлина или да се е досещала за действията му? Макар че откъде би могла да знае? Това, което става в едно семейство, си остава между четирите стени на дома, и ако тя не можа да опознае истинския Питър, откъде можеше да очаква Даян да знае нещо повече?

Джени погледна колко е часът и бързо излезе от колата. Време бе да върви.

Канторите на Уейнрайт, Добс и Стийл бяха разположени в масивна викторианска сграда, чиято каменна фасада носеше отпечатъците на времето. Джени спря за миг и си пое дълбоко дъх. Трябваше да се владее. В противен случай светът щеше да се срути и тя щеше да загуби.

Изкачи стъпалата с твърда крачка и отвори масивната врата. Независимо от огромните полилеи, сградата беше мрачна. Околните сгради хвърляха сянка и пречеха на светлината на австралийското лято да проникне вътре. Мраморният под и каменните колони излъчваха приятен ободрителен хлад — особено след жегата на паркинга.

— Дженифър?

Джон Уейнрайт бе нисък и закръглен, преждевременно оплешивяващ англичанин. Очилата без рамки висяха по средата на носа му. Протегна към нея ръка — мека, като на жена, без пръстени, с тънки пръсти и безупречно оформени нокти. Въпреки че от години бе адвокат на семейството на Питър, Джени никога не се бе срещала с него.

Той я въведе в мрачния си офис и я покани да седне на излъскан кожен стол. Сърцето й биеше силно, искаше й се да стане и да си тръгне веднага. Не желаеше да слуша, не искаше да повярва, че Питър бе имал тайни от нея, но знаеше, че трябва да остане, ако иска да разбере истината.

— Съжалявам, че бях толкова настоятелен, скъпа. Всичко това сигурно е много тежко за вас. — Той избърса очилата си в снежнобяла кърпичка. Късогледите му очи я гледаха със съчувствие.

Джени огледа сивия раиран костюм, колосаната яка и дискретната вратовръзка. Само потомък на английски преселници би се облякъл по такъв начин в разгара на австралийското лято. Тя се усмихна пресилено любезно и скръсти ръце в скута си. Памучната й рокля вече лепнеше към гърба й. Тук нямаше климатик, прозорците бяха затворени, а около главата й бръмчаха мухи. Чувстваше се като в капан. Задушаваше се.

— Тази работа няма да отнеме много време, Дженифър — каза той, докато развързваше червената панделка на папката. — Просто трябва да се уверя, че сте наясно с всички подробности от завещанието на Питър.

Погледна я внимателно над очилата.

— Не съм очаквал да осмислите нещата още миналия път, но има някои въпроси, които не търпят отлагане — вие вече навършихте двайсет и пет години.

Джени се размърда в неудобния кожен стол и погледна към каната с вода на бюрото му.

— Може ли една чаша вода? Тук е толкова горещо.

Той се засмя с престорена веселост.

— Мислех, че вие австралийците имате имунитет към жегата.

„Надут глупак“ — помисли си тя, докато отпиваше от водата.

— Благодаря ви — ръцете й трепереха толкова силно, докато поставяше чашата на бюрото, че едва не я изпусна на земята. — Може ли да започнем?

— Разбира се, скъпа — промърмори той. Бутна очилата си назад и кръстоса пръсти под брадичката, докато преглеждаше документа. — Както вече ви казах, съпругът ви изготви това завещание, когато се роди синът ви. Има някои допълнения, които трябва да бъдат взети под внимание, предвид сполетялата ви трагедия, но в същността си то остава непроменено.

Той я погледна, после свали очилата си и отново ги избърса.

— Как се справяте, скъпа? Голямо нещастие — да загубите и двамата по този начин.

Джени си спомни за полицая пред входната врата в онази ужасна сутрин. Сети се за емболията, която бе застигнала Питър светкавично, със смъртоносна точност. Тя бе унищожила семейството й за миг, оставяйки единствено отломките от колата, която полицията извади от пропастта край пътя, водещ към дома им.

Само двайсет минути ги деляха от дома, а тя не бе разбрала нищо, не бе почувствала нищо. „Как е възможно подобно нещо? — питаше се тя за стотен път. — Как може една майка да не усети, че детето й е мъртво; една съпруга да не чуе вътрешния си глас, който да й подскаже, че нещо не е наред?“

Тя завъртя годежния си пръстен, загледа се в отблясъците на диаманта на слънчевата светлина и каза с тих глас:

— Ще се оправя.

Той я погледна сериозно, после кимна и се върна към документите.

— Както ви е известно, Питър беше проницателен инвеститор. Той доста се постара, за да остави семейството си осигурено — създаде няколко тръста, направи и някои застраховки.

— Точно това ми е трудно да разбера — прекъсна го тя. — Питър беше банков служител и притежаваше няколко акции, но освен къщата, която бе ипотекирана, и съдружието в галерията, той нямаше друга собственост — камо ли отделени пари, за да играе на стоковата борса. От къде е взел всичките тези пари?

Джени си припомни дългия списък, който й бяха връчили. От него ставаше ясно, че Питър е купувал имоти по продължение на цялото северно крайбрежие, като е използвал спада на цените на борсата. След като ги е привеждал в пазарен вид и е изчаквал да се повишат цените, ги е продавал, без да й каже нищо.

— Все пак от къде е намерил пари, за да започне? — продължи да упорства тя.

Уейнрайт кимна и се върна отново към папката.

— Изтегли солиден заем, като заложи къщата ви в Палм Бийч и така купи първите няколко имота, после ги препродаде и използва печалбата, за да купи следващите.

Тя се сети за огромната сума пари в банковата си сметка, за годините на лишения, когато едва успяваше да плати сметките и промърмори:

— Никога не ми е споменавал нищо за това.

— Предполагам, че не е искал да ви тревожи с финансовите въпроси. — Адвокатът се усмихна покровителствено.

Тя го погледна студено и смени темата на разговора.

— Какви са тези неща около рождения ми ден?

Джон Уейнрайт прелисти няколко документа на бюрото си и измъкна още една папка.

— Това е специално допълнение към завещанието на Питър, което касае лично вас. Той искаше да ви направи подарък за рождения ден, но…

Тя се приведе напред. Обзе я нетърпение и същевременно страх.

— Какво е то?

— Това е нотариален акт за една овцевъдна ферма — отвърна той, като разгърна папката.

Думите му я поразиха и тя се облегна отново на стола.

— Моля ви, да ми обясните по-подробно — каза най-накрая.

— Собствениците са се отказали от фермата преди двайсетина години. Съпругът ви видя в нея възможност да осъществи мечтата, която, вярвам, и двамата сте споделяли, и я купи — усмихна се той. — Питър бе много развълнуван. Искаше да ви изненада за двайсет и петия ви рожден ден. Помогнах му да подготви необходимите документи и да стигне до споразумение с управителя, който щеше да ръководи фермата до момента, в който вие двамата поемете нещата.

Джени се луташе в догадки и се опитваше да проумее фактите. В тишината, докато се мъчеше да сложи в ред мислите си, се чуваше само тиктакането на часовника. Нещата започваха да си идват на мястото. Питър й бе споменал, че рожденият й ден ще остане незабравим. За Коледа й подари медальон и намекна, че по някакъв начин този медальон е свързан с предстоящата изненада, но отказа да разкрие тайната му, не пожела да каже нищо и за това, което подготвя. Оттогава тя не сваляше медальона от врата си. Но да купи цяла ферма? Това надхвърляше и най-смелите й мечти. Не беше за вярване.

— Защо не ми споменахте за това още първия път?

— Заради изричните указания на Питър да не ви се казва нищо преди двайсет и петия ви рожден ден. — Тонът му бе премерен. — Уейнрайт, Добс и Стийл смятат за свой дълг да спазват точно волята на клиентите си.

Джени млъкна. Твърде късно се случваше всичко. Нямаше как да съживи тяхната мечта сама — не и сега. Но любопитството не й даваше мира.

— Разкажете ми повече за това място, Джон. Къде се намира?

— Намира се в северозападния край на Нов Южен Уелс, толкова навътре в пустошта, колкото може да достигне човек. Името на фермата е Чаринга, което, както бях осведомен, означава „свещен амулет“.

— Добре, но как Питър е открил това място? Какво го е накарало да го купи? Какво особено има в това място?

Той я погледна внимателно и когато накрая проговори, Джени имаше чувството, че не й казва всичко.

— Чаринга случайно бе сред имотите, с които се занимаваше кантората. Собствениците й ни бяха възложили да я управляваме до момента, в който намерим подходящ купувач. Така се случи, че Питър се оказа на подходящото място и в подходящото време. — Той се усмихна. — Чаринга е прекрасен имот.

Настъпи потискаща тишина. Тиктакането на часовника отмерваше минутите, докато Джени чакаше да чуе още подробности.

— Разбирам, че това ви идва изневиделица, Дженифър, и се извинявам, че не ви казахме по-рано, но ние просто изпълнихме волята на Питър.

Джени усети искреността в тона му и кимна. Очевидно нямаше какво повече да й каже, но любопитството й не бе задоволено напълно.

— Предлагам ви да си помислите известно време и след няколко седмици да ми съобщите решението си относно наследството. — Усмивката му бе официално любезна. — Разбира се ние можем да ви помогнем да се отървете от фермата, ако решите. Познавам няколко инвеститори, които ще я купят, веднага щом се появи на пазара. Цените на вълната в момента са доста високи, а Чаринга работи на печалба.

Джени все още не можеше да възприеме цялата информация, но мисълта да продаде овцефермата, преди да я е видяла, изобщо не й допадаше. Не можеше обаче да каже още нищо. Джон бе прав, трябваше да помисли.

Той извади джобния си часовник.

— Бих ви посъветвал да продадете Чаринга, Дженифър. Тези полупустинни области не са място за млада жена като вас. Казаха ми, че мястото е доста изолирано. Жените трудно оцеляват там, особено тези, които са привикнали към живота в големия град.

Той погледна към високите й сандали и скъпата памучна рокля.

— Това все още е един мъжки свят, особено, когато става дума за отглеждане на овце в Австралия, но предполагам, че това вече ви е известно?

Тя се усмихна. Годините, прекарани в Даджара и Валуна, очевидно бяха оставили отпечатъка си.

— Ще си помисля.

— Може ли да подпишете тези документи, за да потвърдите, че сте уведомена за последните допълнения към завещанието? Необходимо ни е за архива.

Джени прочете набързо пасажите, изпълнени с неясни за нея юридически термини. Тъкмо подписа документа и адвокатът отвори нова папка пред нея.

— Това е дубликат от списъка с акции на Питър. Уредил съм с банката да можете да разполагате с приходите. Ако само подпишете тук, тук и ето тук, ще мога да се погрижа за банковите сметки.

Джени подписа всичко автоматично, без много да разбира. Беше на ръба на силите си. Искаше да напусне тесния офис и да излезе навън, на слънце. Нуждаеше се от време, за да направи равносметка на този необичаен следобед.

— Ще се видим след три седмици. Дотогава сигурно ще имате известна представа какво ще предприемете с Чаринга.

Озова се на улицата със смесени чувства — объркване, тъга и любопитство се сливаха в едно и я зашеметяваха. Докато вървеше към колата си, се опита да си представи фермата. Сигурно беше като всички останали, но и по-специална, понеже Питър я бе купил за тях двамата.

— Чаринга — прошепна, като се вслуша в звуците. Името беше хубаво. Старо като света — загадъчно и магично. Тя докосна медальона и усети тръпка на вълнение от това, което й предстоеше. Чудеса не съществуват, не и в реалния живот, но може би щеше да намери утеха в това диво място.

Като видя Джени, Даян разбра, че се е случило нещо. Всеки друг би забелязал само дългите загорели крака, стройните бедра, естествената грациозна походка и поразителните виолетови очи. Но Даян я познаваше твърде добре.

Тя се обърна към Анди, който чистеше безгрижно една скулптура с четка за прах.

— Можеш да си тръгваш, Анди. За днес свършихме.

Той погледна с недоумение първо към Джени, после към Даян.

— Женски разговор, така ли? Разбирам отлично кога съм излишен, така че ви казвам чао.

Даян го видя да се отправя възмутен към задната стаичка, обърна се към Джени и я целуна по бузата. Усети треперенето й, въпреки че на допир бе студена, очите й светеха трескаво.

— Никога няма да се досетиш какво стана — изрече на един дъх.

Даян сложи предупредително пръст на устните си.

— И стените имат уши, миличка.

Обърнаха се едновременно, когато Анди се появи от задната стаичка. С небрежно наметнато на раменете сако, розова риза и клош панталони — безупречен, както винаги. Златният медальон блестеше върху равномерно почернелите му гърди, очите му изразяваха нескрито любопитство.

— Довиждане, Анди — казаха и двете в един глас.

С високо вдигната глава и презрително изражение, Анди тресна входната врата на галерията и изтича по стълбите на улицата. Даян погледна към Джени и се изкикоти.

— Господи, колко е досаден! По-лошо е, отколкото да живееш в една къща с неомъжената си възрастна леля.

— Не знам. Нито една от нас няма неомъжена възрастна леля — каза нетърпеливо Джени. — Даян, трябва да поговорим. Трябва да взема някои много важни решения.

Когато Джени извади от чантата си приличащ на документ лист хартия, Даян смръщи вежди.

— Завещанието на Питър? Мислех, че всичко е изяснено.

— Аз също, но нещата се промениха.

Даян я съпроводи до задната стаичка и наля две чаши вино. Запали цигара и седна на пода върху една от възглавниците, които бе донесла от Мароко.

— Защо си разстроена, Джен? Не ти е оставил дългове, нали?

Даян се мъчеше да се досети какво би могло да не е наред.

Доколкото познаваше Питър, едва ли бе задлъжнял. За нея не съществуваше друг толкова организиран човек. Никой не знаеше обаче какво щеше да стане, когато всички тези адвокати и данъчни агенти вземеха нещата в свои ръце, а тя бе наясно, че Питър и Джени имаха финансови затруднения.

Джени поклати глава и се засмя. Извади всички документи от чантата си и ги подаде на Даян.

— Първо ги прочети, после ще говорим.

Даян нави дългите си ръкави и прегледа набързо първите няколко абзаца от завещанието. Всички тези правни формалности затормозяваха клиентите. Когато най-сетне започна да проумява прочетеното, тя зяпна от учудване.

Джени продължи да мълчи, Даян, която до известна степен бе запозната със стоковата борса, беше впечатлена от инвестициите.

— Ще ми се да знаех, че Пит играе на борсата, можех да се възползвам от съветите му.

— Не знаех, че и ти играеш на борсата. От кога?

Даян вдигна погледа си, цигарата тлееше между пръстите й.

— Откакто продадох първата си скулптура. Помогна ми тогавашният ми приятел, който работеше в банковата система. Мислех, че знаеш?

Джени поклати глава.

— Не е ли странно? Въобразяваш си, че знаеш всичко за някого, изведнъж нещо става и на повърхността изплуват какви ли не неща, за които не си и подозирал.

— Не съм ти разказвала и за някои неприлични подробности от интимния ми живот, което не означава, че такива няма, или пък, че крия нещо от теб. — Даян се ядоса на себе си и на Джени. Нямаше абсолютно никаква причина да се чувства виновна, но изпитваше точно това и това я притесняваше.

Джени протегна ръка и измъкна цигарата от ръката й.

— За нищо не те обвинявам, Ди, само изреждам фактите. Нямах и понятие, че Питър играе на борсата. Нито пък, че разполагаме с толкова средства. И точно това ме тревожи. Как е могъл да бъде толкова потаен, когато аз споделях всичко с него? Защо трябваше да живеем на границата на бедността, когато сме имали пари в банката?

Даян не можа да й отговори. Харесваше Питър Сандърс, защото той очевидно обожаваше Джени и малкия Бен. Освен това бе верен на Джени, за разлика от онова невярно копеле Дейвид. Но все пак, винаги бе имала усещането за известно отчуждение към Питър. Някаква преграда, която не можеше да преодолее, и това я правеше по-сдържана към него.

Тъкмо се канеше да каже нещо банално, каквото обикновено се казва в подобни случаи, когато Джени й подаде още един лист.

— Какво е това?

— Изненадата на Пит за рождения ми ден — обясни Джени със спокоен глас. — Не знам какво да правя с нея.

Даян започна да чете. Когато свърши, и двете останаха смълчани. Всичко бе толкова невероятно. Даян разбираше объркването на Джени. Накрая се изкашля и запали друга цигара.

— Не мога да разбера защо изпадаш в паника. Имаш пари зад гърба си, къща без ипотека и овцевъдна ферма на края на света. Какъв е проблемът, Джен? Смятах, че това е всичко, за което някога си мечтала?

Джени грабна документите и се отпусна на ниската възглавничка.

— Кога най-накрая ще купиш свестни столове? — промърмори като придърпа късата рокля върху краката си. — Не подобава на дама да седи по този начин на пода.

Даян се ухили. Хубаво бе, че след толкова време, Джени започва да реагира.

— Ти отбягваш въпроса ми, Джен. Искам да знам…

— Чух те — прекъсна я тя. — Дойде ми като гръм от ясно небе и още не мога да се съвзема. Аз съм богата. Били сме богати. Тогава защо карам стара кола? Защо Пит работеше денонощно? Защо никога не ходехме на почивка и не купувахме нови мебели?

Тя се завъртя на токчетата си. Лицето й изразяваше силно напрежение.

— Даян, била съм омъжена за непознат. Теглил е заеми срещу къщата ни, рискувал е на борсата, купувал е и е продавал имоти — нещо, за което аз не съм и подозирала. Какви ли други тайни е криел от мен?

Джени започна да рови в чантата си, после измъкна купчина листа и ги размаха под носа на Даян. Това бе добър знак — Джени най-сетне излизаше от черупката си, в която се бе затворила през последните шест месеца.

— Даян, виж списъка с инвестициите — каза Джени през зъби. — Цяла редица къщи в Съри Хилс… двуетажна сграда в Куги, още една в Бонди… Списъкът е безкраен. Купени, ремонтирани и продадени за огромни суми, които са били използвани за закупуване на акции. — Тя трепереше от ярост. — И докато той е бил зает да трупа богатство, аз се борех да платя нарастващата сметка за ток!

Даян грабна намачканите документи и ги приглади.

— Е, значи Пит е бил таен капиталист, дори и зад гърба ти е правил това, което е смятал, че е най-доброто за вас, а овцефермата е била нещо, което и двамата сте искали.

Ядът на Джени като че ли изчезна с такава бързина, с каквато се бе възпламенил. Тя седна на ниската възглавничка и загриза нокътя си.

— Запали си цигара — каза Даян, като протегна към нея кутия цигари. — Преди да ги откажеш имаше такива хубави нокти.

Джени поклати глава.

— Ако пропуша пак, никога няма да мога да ги откажа. Както и да е, ноктите са по-евтини от цигарите. — Усмихна се вяло и отпи глътка вино. — Понякога не знам какво правя. Всичко изглежда толкова налудничаво, че се питам, дали и аз не полудявам.

Даян се усмихна. Сребърните гривни звъннаха.

— Хората на изкуството никога не са били напълно нормални, но ние с теб още не сме в тази категория, мила. Обещавам да ти кажа, когато усетя, че откачаш и тогава заедно ще се гмурнем в дълбините на лудостта.

Джени се разсмя и въпреки че в гласа й се долавяха истерични нотки, бе приятно да я чуеш как се смее.

— Е, какво смяташ да правиш с фермата?

Джени се намръщи и прехапа устни.

— Не знам. В момента фермата се ръководи от управител. Джон Уейнрайт ме съветва да я продам. — Тя погледна надолу към ноктите си и гъстата й кестенява коса закри лицето. Даян не можеше да види изражението й. — Без Пит няма да е същото, освен това нищо не разбирам от овце, още по-малко как се управлява ферма.

Даян седна на ръба на стола видимо развълнувана. Може би Чаринга бе именно онова нещо, което щеше да помогне на Джени да преодолее мъката и да намери нова цел в живота си.

— Не забравяй, че сме живели във Валуна — там се чувстваше в естествената си среда. Можеш да оставиш управителя да се занимава с фермата и да живееш като господарка на имението.

Джени сви рамене.

— Не знам, Даян. Изкушавам се да отида и да огледам мястото, но…

— Но?… — Търпението на Даян се изчерпа. Тази потисната, безпомощна Джени, която се колебаеше и даваше уклончиви отговори й бе чужда.

— Не си ли поне малко заинтригувана? Не искаш ли да видиш изненадата, която Пит ти е подготвил?

Джени направи опит да запази спокойствие.

— Знам, че без него и Бен няма да е същото, но това е една възможност да се махна за известно време от къщата в Палм Бийч и от всички спомени, свързани с нея. Бих могла да го приема като приключение, като необичайна почивка. А какво ще стане с изложбата и с поръчката, която още не съм изпълнила?

Даян всмука дълбоко дима от цигарата.

— Изложбата ще се състои — вече сме напреднали с подготовката. Двамата с Анди ще се справим, а пейзажът, който ти поръчаха, е почти завършен. — Тя я погледна със сериозно изражение. — Така че, сама виждаш — нищо не те задържа тук. Трябва да отидеш. Пит би искал да го направиш.

Даян успя да убеди Джени да вечерят в Кингс Крос. Ресторантът се намираше на няколко крачки от галерията, в сърцето на артистичния квартал на Сидни и бе любимо и на двете място. Неоновите светлини мигаха и проблясваха, от околните барове и нощни клубове се разнасяше музика, по улиците течеше обичайният поток от ексцентрично облечени хора, но Джени не бе настроена да се наслаждава на гледката. Светлините бяха прекалено ярки, музиката — гръмка, а минувачите — превзети и облечени безвкусно. Реши да не се връща с Даян в галерията и след едночасово шофиране се прибра вкъщи.

Къщата бе чудесна — на три етажа, построена върху хълм с гледка към залива. Голям късмет беше, че я купиха толкова евтино. През първите години, преди да се роди Бен, те влагаха всичките си пари в ремонта й — боядисване, нов покрив, климатик, панорамни прозорци. Стойността й сега бе много по-висока от първоначалната. Палм Бийч се превърна в модно за живеене място и макар това да бе свързано с безкраен приток от сърфисти и любители на слънцето в края на седмицата, и двамата не искаха да се местят. Бен обичаше да ходи на плажа, учеше се да плува, недоволстваше и плачеше, когато беше време да се прибират нагоре по хълма към къщата.

— Какво ли не бих дала сега да ми се разсърди, че се прибираме — промълви Джени, докато отключваше вратата на ателието си. — Иска ми се да можеше…

Влезе и затръшна силно вратата след себе си. Всичките пожелания на света нямаше да й ги върнат. Тази къща само засилваше мъката, толкова много спомени имаше в нея. Навярно Даян беше права, че й е нужно да се откъсне за малко от всичко това.

Ателието бе силно осветено, за да може да рисува, дори когато слънцето не прониква през купола на тавана. В този момент обаче имаше нужда от по-мека светлина и затова загаси лампите. Запали няколко свещи и една ароматична пръчица тамян, после събу обувките си и раздвижи пръстите на краката си. Имаше шести пръст на единия крак, който я болеше, но вината си бе само нейна. Модерните обувки, които бе решена да носи на всяка цена, само влошаваха положението. За жалост лекарите не можеха да й помогнат с нищо.

Джени се съблече по бельо, свали всичките си бижута, освен медальона, и се сгуши на канапето. То бе доста старо и пълнежът прозираше през износеното кадифе, но бе удобно и създаваше уют, а тя не искаше да си легне в огромната спалня долу — беше прекалено празна.

През отворените прозорци се долавяше шумът на морето, чуваха се далечните крясъци на папагалите кукабура, които защитаваха територията си. Пламъчетата на свещите потрепваха, сладникавата упойваща миризма на тамяна проникваше сред познатите миризми на бои и терпентин. Джени най-сетне започна да се отпуска.

Остави се мислите й да я върнат към четирите кратки години, прекарани с Питър, като се спираше на отделни щастливи моменти и картини, запечатани завинаги в паметта й. Бен на пясъка, смеещ се щастливо, когато водата залее пръстчетата му. Питър върху стълбата, поправящ капчука след буря, почернялото му тяло — толкова мъжествено и привлекателно в тесните, къси панталони.

Срещнаха се на една забава, малко след като тя и Даян се преместиха в Сидни. Той вече работеше в банката, но семейството му отглеждаше добитък в една ферма на север. Беше забавен и умен и тя се влюби в него почти от пръв поглед. Имаха еднакво чувство за хумор и еднакви интереси, а когато той говореше за земята и за силното си желание един ден да има своя ферма, тя усещаше, че това е нещо, което винаги бе искала. Животът й във Валуна беше оставил незабравими спомени, събудени от ентусиазма на Питър.

Джени се остави на спомените, „Господи, колко ми липсва — помисли си тя. — Липсва ми миризмата му, топлината, усмивката и начинът, по който ме разсмиваше. Липсва ми навика му да ме целува по врата, докато готвех, и чудесното усещане да е до мен в леглото. Но най-много ме измъчва това, че никога повече няма да мога да говоря с него, да обсъждаме изминалия ден, независимо колко банален е бил, да се учудваме заедно колко бързо расте Бен и да споделяме гордостта си от нашето чудесно момченце.“

Дълго сдържаните сълзи бавно потекоха по страните й. Разтърсваха я силни ридания и тя им се отдаде за пръв път след онзи ужасен ден. Даян имаше право — съдбата е жестока и човек е безсилен пред нея. Мечтата й да има собствено семейство бе разбита, също като останалите мечти, които двете с Даян бяха хранили през онези далечни години в Даджара. Но след толкова много скръб разбра, че Питър й бе дал още една мечта, която тя можеше да осъществи. Нямаше да го има, за да я споделят заедно, но подаръкът му беше основата, върху която щеше да изгради новия си живот.

Когато Джени отвори очи, слънцето бе вече изгряло. Лъчите му падаха в ателието, сред тях танцуваха прашинки и отразяваха светлината от кристалите, които висяха от тавана. Болеше я глава, клепачите й бяха подути, но изпитваше особено чувство на вътрешен мир и спокойствие. Сякаш сълзите от изминалата нощ бяха съборили изкуствените прегради, които сама бе издигнала, с погрешното убеждение, че така ще може да се защити. На тяхно място дойде решението какво да прави с живота си занапред.

Тя остана да лежи и да се наслаждава на мига. Погледът й се насочи към статива до прозореца и пейзажа, който бе почти завършен. Един човек от Парамата й донесе снимка на ферма за животни, по която нарисува картината. Жена му някога бе живяла там и картината щеше да е подарък за рождения й ден.

Джени огледа критично работата си — откри недостатъци, които трябваше да бъдат поправени. Известно време беше изоставила картината, но сега — на утринната светлина — тя усети стария, познат трепет на ентусиазъм да се възвръща. Скочи от леглото, изтича с леки стъпки по пода и взе палитрата. Смяташе да завърши картината, а после да крои планове.

Докато смесваше боите върху палитрата, изпита силно вълнение от предстоящото пътуване. Чаринга като че ли я зовеше. Примамваше я да напусне прохладното синьо на Пасифика и да отиде при горещото червено на вътрешността.

Три седмици по-късно Даян се бе разположила удобно на старото канапе. Светлината, струяща през купола и прозорците на ателието, се отразяваше върху пръстените по ръцете й и те проблясваха. Малките камбанки на обиците й звънваха, когато се наместваше по-удобно сред възглавниците, докато наблюдаваше работата на Джени.

Картината бе почти завършена. Искаше й се да я включи в изложбата. Нямаше нещо, което австралийците да обичат повече от пейзажи. Те показваха тяхното наследство — фермите и огромните пространства на тази прекрасна страна. Повечето от тях не бяха стигали по-далеч от Сините планини, а тук, под четката на Джени, се очертаваше истинската Австралия.

Даян повдигна глава и изпитателно разгледа картината. Долавяше се силно пристрастие в изображението на великолепните извивки на земята, пресъздадената ферма излъчваше атмосфера на уединение и изолираност — неща, които Даян за първи път забелязваше.

— Мисля, че това е най-доброто нещо, което си рисувала от доста време насам — промълви тя. — Картината сякаш говори.

Джени се дръпна леко назад, наклони глава й погледна картината. Беше с протрити къси панталони и бюстие, бе вдигнала дългата си коса високо с помощта на една четка за рисуване. Беше боса, нещо, което си позволяваше само, когато беше сама или с Даян, а единственото украшение по нея бе старинният медальон, подарен й от Питър за Коледа.

— Съгласна съм — измърмори, — макар че предпочитам да рисувам от натура, а не от снимки.

Даян гледаше как Джени нанася последните щрихи върху платното. От собствен опит знаеше, че така можеше да се получи страхотен резултат или да се развали всичко и целият труд да бъде напразен. Настъпва време, когато трябва да спреш, но само инстинктът може да ти подскаже, кога е дошъл този момент.

Джени се отдалечи от картината, погледа я известно време, после започна да разчиства. Накисна четките в терпентин, изчисти ножа и палитрата и ги подреди до статива. Разпусна косата си и протегна нагоре ръце, за да се раздвижи и премахне схващането във врата и въздъхна:

— Готово. Сега мога да започна с подготовката за пътуването.

„Толкова е хубаво да я видя отново кипяща от енергия“ — помисли си Даян. Радваше се, че Джени се възстановява от ужасната мъка, която я измъчваше. После скочи от канапето. Токчетата на позлатените й сандали потропваха по дървения под, докато прекосяваше стаята.

Джени се обърна и се усмихна.

— Сигурна ли си, че нямаш нищо против да наглеждаш къщата, докато аз странствам?

Даян разтърси глава и обиците й звъннаха.

— Разбира се, че не. Добър повод да се скрия за малко от всички и да отдъхна. С предстоящата изложба и онзи досадник Руфус в галерията имам нужда именно от спокойно кътче като това.

Джени се засмя.

— Още ли те преследва? Мислех, че е заминал за Англия.

Даян си представи грамадния художествен критик на средна възраст, облечен в ярки ризи и вратовръзки, които напълно подхождаха на гласа му и темпераментния му характер.

— Надявам се, че се е отказал — отговори лукаво тя. — Изтощена съм от вечните му сравнения между незрялото австралийско изкуство и изтънчената английска школа.

— Единствената му цел е да те впечатли с обширните си познания. Високото самочувствие му е в кръвта.

— Сигурно е така, но не ми е приятно през цялото време да ми навира неговата Англия в лицето. — Тя се загледа през прозореца. Плажът беше претъпкан, някъде в далечината звучеше последната песен на Бийтълс. — Нямах предвид точно това, повечето неща в него ми харесват. Той ме разсмива, а това е най-важното, нали?

Джени се приближи до прозореца и застана до нея. Изглеждаше замислена, когато промълви:

— Разбира се. — После я погледна с поразителните си очи. — Искам да ми обещаеш, че няма да избягаш с него и да се омъжиш в мое отсъствие? Добре го познавам и знам, че може да е много убедителен, а и ти очевидно си му завъртяла главата.

Даян се изненада от удоволствието, което изпита при тези думи.

— Наистина ли мислиш така?

Джени кимна, преди да се обърне настрани.

— Стига сме говорили за него. Хайде да слезем долу. Ще приготвя нещо за хапване, а после ще ми помогнеш да определя маршрута си до Чаринга, преди да отида на срещата с Джон Уейнрайт.

Даян се вгледа във виолетовите й очи и разбра, че приятелката й бе започнала да оздравява. Може би това приключение щеше да й даде тласъка за нов живот, но дори да не станеше така, тя бе благодарна на Питър за неговата проницателност — той е знаел, че Джени има нужда да се върне там, където се е чувствала добре.

Джон Уейнрайт и този път носеше жилетка и сако, прозорците продължаваха да бъдат затворени и единственото средство срещу жегата бе вентилаторът на бюрото му, който не правеше нищо повече от това да раздвижва тежкия въздух в стаята.

Джени го наблюдаваше как педантично подрежда документите на бюрото си. Тук — сред лавиците с книги в кожени подвързии, той изглеждаше съвсем на мястото си. Малък къс от Англия, транспортиран дотук като каторжник — на място, несъответстващо на средата му. Тя му се усмихна и той й отвърна. Днес изглеждаше приятелски настроен и очите му не бяха толкова студени.

— Решихте ли вече какво ще правите с наследството си?

Тя кимна утвърдително. Мисълта, че решението й е окончателно, малко я плашеше.

— Да — отвърна категорично, преди да има време да промени намеренията си, — реших да не продавам Чаринга. Всъщност, смятам за известно време да отида във фермата.

Уейнрайт несъзнателно опипа двойната си брадичка, а лицето му доби разтревожен вид.

— Дженифър, наистина ли сте обмислили добре всичко? Това е доста дълго пътуване за сама жена, а по пустите пътища можете да се натъкнете на много съмнителни типове.

Дженифър очакваше точно такава реакция и тъкмо се канеше да защити решението си, когато той запрелиства графика си и бързо каза:

— Бих могъл да разместя програмата си и да ви придружа? Но вероятно след около седмица. — Той я погледна над очилата си. — Мисля, че не е разумно да пътувате сама по такива места.

Джени помръкна. Последното нещо, от което имаше нужда, бе спътник като този педантичен дребен адвокат с неговия изряден костюм и безупречен маникюр. Тя си представи как крачи по мръсния, прашен път на някое забутано градче, с черен чадър, бомбе и куфар, и прехапа устните си, за да не се разсмее. Не желаеше да го обиди. Все пак се стараеше да бъде любезен. Но въпреки това нямаше да има полза от него — първата неприятност щеше да го сломи.

Джени се усмихна, за да смекчи ефекта от думите си.

— Много сте мил, Джон, но вече съм била по тези места и знам какво ме очаква. Положението не е толкова лошо, колкото си представяте. Знаете ли, там е доста цивилизовано.

На лицето му се изписа нескрито облекчение, примесено донякъде със съмнение и Джени побърза да продължи, за да не му даде възможност да се възпротиви.

— Вече съм купила билетите и съм приготвила почти всичко за пътуването и, както сам виждате, няма да се чувствам сама. — Тя сложи билетите за влака и автобуса на бюрото му. — Първо ще пътувам с влака до Броукън Хил, после ще взема автобуса до Уолаби Флатс. Помислих си, че след като разполагам с достатъчно време, мога да поразгледам колкото се може повече от тази страна. Ще ви бъда благодарна, ако се свържете с управителя на Чаринга и го помолите да ме посрещне в Уолаби Флатс.

Джон погледна билетите.

— Виждам, че сте много организиран човек, Дженифър.

Тя приседна напред и подпря лакти на бюрото му. Вълнуваше се и донякъде изпитваше съжаление към този човек, който след прехода от Англия дотук, едва ли щеше да стигне по-далеч от офиса си.

— Заминавам утре следобед в четири часа. Ще са ми необходими поне два дни, за да стигна до Уолаби Флатс. Няма за къде да бързам, разполагам с достатъчно време. Ако управителят не може да ме посрещне, ще наема кола.

Очите на Уейнрайт, уголемени от дебелите стъкла на очилата, я гледаха с неразбиране.

— Уолаби Флатс не е град, Дженифър. Това е едно забутано миньорско селище, в което има само няколко колиби, ламаринени бараки и кръчма, посещавана от миньори, овчари и златотърсачи. Намира се на края на света. Можете да стоите там дни наред, докато намерите транспорт до Чаринга.

Джени забеляза неодобрението му. Беше права да мисли, че присъствието му само ще й пречи, щом като потреперва от отвращение само при мисълта за градчето.

— Тогава ще трябва да предупредите управителя да изпрати някого да ме посрещне — каза решително тя.

Можеше и да я сметне за глупава и своенравна, но това си беше нейно приключение и тя щеше да го осъществи на всяка цена.

— Както желаете.

Опасенията, които изпитваше, се долавяха в гласа му.

— Не се страхувам нито от пустошта, нито да пътувам сама, Джон. Отгледана съм в едно сиропиталище в Даджара и цял живот съм се защитавала сама. Знам какво представляват наемните работници във фермите от годините, прекарани в Куинсланд. Те са хора като всички останали: честни, работят много и пият много. Това са хора, които няма да ми сторят зло. Повярвайте ми, Джон. Тук, в столицата, съм изложена на много по-големи опасности. — Тя замълча за миг, за да му даде възможност да проумее думите й. — Питър ми завеща Чаринга, за да мога да се върна към земята. Дивата пустош е част от мен, Джон — там няма от какво да се страхувам.

Пламенната й реч изглежда го убеди.

— В такъв случай ще се свържа с Чаринга и ще уведомя Брет Уилсън, че тръгвате. Ако изчакате малко, ще се опитам да се свържа с него още сега. Не бих искал да тръгвате, преди да съм напълно сигурен, че ще ви посрещнат.

Той повдигна въпросително вежди и Джени кимна в мълчаливо съгласие. „Изглежда се притеснява какво ще стане с мен“ — помисли си тя. Беше му признателна за това.

След четирийсет и пет минути и две чаши слаб чай, той се появи в стаята, като потриваше доволно ръце.

— Говорих с господин Уилсън. Той обеща да се погрижи да ви посрещнат след три дена. Вероятно ще пристигнете привечер и той предложи да останете в хотела, в случай на неочаквано закъснение. Увери ме, че е напълно в реда на нещата, една млада жена да прекара нощта сама на такова място.

Джени се усмихна и стана. Ръката му бе топла, но изразяваше безпристрастност.

— Благодаря ви, че бяхте толкова мил, Джон, а също и за помощта около пътуването.

— Всичко най-хубаво, Дженифър. Мога ли да споделя, че се възхищавам на смелостта ви. Обадете ми се, за да разбера как е минало пътуването и ако мога да направя още нещо за вас… знаете къде да ме намерите.

Джени напусна сенчестата сграда и тръгна надолу по Макгуайър Стрийт с леки, но сигурни стъпки. С нетърпение очакваше бъдещето.

Глава 2

Джени изпитваше смесени чувства при сбогуването си с Даян, която, както обикновено, беше с екзотичен кафтан, тежък грим около очите и прекалено много висящи и звънтящи бижута.

— Вълнувам се, притеснена съм и въобще не съм сигурна, че постъпвам правилно — каза тя. Гласът й леко потреперваше.

Даян се засмя и я прегърна.

— Нормално е да се чувстваш така. Ако не ти харесва, не е нужно да стоиш там, а аз ти обещавам да не правя щури купони в къщата ти.

Тя лекичко бутна Джени назад, когато вратите на влака започнаха шумно да се затварят, а ехото се разнесе из централната гара на Сидни.

— Тръгвай, преди да съм се разплакала и да се е разтекъл гримът ми.

Джени я целуна, намести по-удобно раницата на раменете си и се обърна. Централната гара беше пълна с хора, бягащи от големия град през почивните дни, повечето бяха облечени като нея — с къси панталони, риза, дебели чорапи и туристически обувки. В раницата беше сложила филцовата си шапка, препарат против насекоми, лейкопласт, пособия за рисуване и три комплекта дрехи. Там, където отиваше, не й трябваше нищо повече, а и не възнамеряваше да стои дълго. Достатъчно бе да задоволи любопитството си, както и желанието да се върне към дивата пустош, за да разбере дали ще може да сглоби парченцата от предишния си живот.

Джени помаха за последен път на Даян и потърси мястото си в общото купе. Пестенето й бе навик. Евтиният билет означаваше, че ще трябва да седи през цялото пътуване и че няма да може да се възползва от удобствата на луксозните спални вагони. Джени си имаше оправдание за това решение. По този начин щеше да си прави компания с останалите пътници и може би нямаше да се чувства толкова самотна.

Докато влакът бавно набираше скорост, усети как я обзема вълнение. Как ли изглежда Чаринга? Щеше ли да възприеме дивата местност по същия начин, както някога, когато бе малка? Сега бе по-опитна, по-зряла, и, надяваше се, по-мъдра, разглезена до известна степен от големия град и удобствата, които предлагаше: климатици, магазини, изобилие на вода, сенчести паркове.

Джени се взираше през прозореца в преминаващите покрай нея предградия на Сидни. Старата й кола никога нямаше да издържи подобно пътуване, затова бе доволна, че реши да пътува с влак. Сега, когато се отдалечаваше от всичко близко и познато, й се искаше Даян да е до нея.

Влакът бавно и тържествено излезе от града и навлезе в Сините планини. Сякаш магическа книга с илюстрации разгръщаше пред очите й спираща дъха панорама. Буйни водопади бликаха от величествени и стръмни ждрела към покритите със синьо-зелени дървета долини. Назъбени скали, чиято сурова красота се смекчаваше от синкавите изпарения на евкалиптовото масло, завършваха с остри планински върхове и блещукаха на хоризонта. Между дърветата стърчаха покривите на дървени вили и постройки, разположени сред стръмните склонове върху малки плата, които с нищо не нарушаваха красотата на тази очарователна гледка.

Туристите бяха извадили фотоапаратите си и тяхното щракане и бръмчене се извисяваше над шума от оживените разговори на останалите пътници. Джени горчиво съжаляваше, че не си носеше фотоапарата, но когато влакът навлезе навътре, сред извивките на планинската верига, тя разбра, че и без това този пейзаж щеше завинаги да се запечата в паметта й.

Няколко часа по-късно те напуснаха тази и навлязоха в друга планинска верига. Влакът мина през Литгоу, Батръст и Ориндж, остави зад себе си Хървис Рейндж и се насочи към Гондоболин, като спираше само за няколко минути, за да вземе пътниците от няколко прашни забутани гари.

Джени не се изморяваше да наблюдава стадата овце, пасящи пожълтялата по тези сурови места трева. Тя се възхищаваше на планинските пейзажи, а гледката на хилавите недорасли дървета и червеникавата земя докосваха нещо съкровено в душата й. Стадо кенгура подскачаше през тревата; животните разменяха помежду си крясъци на задоволство. Джени се наслаждаваше заедно с тях на красотата на родината си.

Нощта настъпи бързо и монотонното потракване на колелата по релсите, които сякаш нашепваха: „Отивам си вкъщи, отивам си вкъщи“, я унесе в дрямка.

С настъпването на деня, топлите лъчи на слънцето огряха земята, като отразяваха нейните червени и оранжеви цветове в небето. Докато пиеше кафето си, Джени гледаше през прозореца. Красива, пуста и болезнено самотна, земята сякаш узряваше под горещото слънце. Какви силни емоции предизвикваше тя! Колко смело се извисяваха дърветата под безмилостното слънце! Листата им клюмаха, дънерите избеляваха до призрачно сиво. Джени усети как отново се влюбва в тази прекрасна страна.

Измина още един ден и още една нощ. Пресякоха Националния резерват, минаха покрай планината Манара и езерото Гън. Километри рядко населена земя се простираше чак до хоризонта. Малки селца и пусти пасбища, спокойни езера и притихнали планини се изнизваха във величествена процесия.

Утрото настъпи отново. Вратът и гърбът на Джени се бяха схванали от дългото седене. Колкото повече се приближаваше към целта си, толкова по-малко можеше да се отпусне и да спи, затова бе прекарала по-голямата част от нощта в игра на карти с група младежи от Англия, които обикаляха Австралия със самари на гърба. Когато стигна до изоставения оазис Броукън Хил, влакът намали ход. Тук той сменяше посоката и повечето от пътниците трябваше да се прехвърлят на друг влак.

Джени сложи пътеводителя в раницата си и се приготви да слиза. Силвър Сити, както го наричаха някога, се простираше на двата бряга на река Дарлинг. Буйна растителност и ярки цветя вирееха сред прахоляк и стари постройки.

Туристите развълнувано обсъждаха джамията с железен покрив и архитектура от деветнайсети век, чийто странен вид не прилягаше на околния пейзаж. Всички говореха за призрачното селище Силвъртън, което се намираше на запад от Броукън Хил. Много филмови продуценти използваха мястото за снимки. На Джени й се искаше да се присъедини към останалите и докато се сбогуваше с англичаните, изпита леко съжаление, че не може да продължи с тях до Пърт. Съществуваха непознати за нея до този момент места, чиито имена й бяха известни от атласа. Само че автобусът щеше да пристигне скоро и тя трябваше да продължи в друга посока. Може би някой друг път — обеща си тя тихичко.

Джени нагласи удобно презрамките на раницата и тръгна надолу по пътя. Броукън Хил съчетаваше по причудлив начин чертите на село и на град. Импозантни постройки от времето на разцвета на добива на сребро се извисяваха непосредствено до дървени бараки и магазини с дървени колони пред тях. Католическата катедрала си съперничеше с търговската палата и пощенската кула с часовник, както и с новите, леко занемарени хотели и мотели.

Автобусът вече чакаше пред Принс Албърт Хотел, който бе заобиколен от алеи с буйна растителност. Джени бе разочарована. Надяваше се, че ще има време да поразгледа наоколо, да си вземе душ и да се преоблече, а може би и да хапне нещо. Но следващият автобус беше след седмица, а и Брет Уилсън щеше да я чака в Уолаби Флатс.

— Казвам се Лес. Аз ще взема това, миличка. Качвай се в автобуса и се настанявай удобно. В хладилната чанта има студена бира и сок. Парите остави в тенекиената кутия.

Шофьорът грабна раницата й и я прибра в багажника. Носеше къси панталони, бяла риза, туристически обувки и три четвърти чорапи. Беше дружелюбен, с почерняло и съсухрено от слънцето лице, черни мустаци и широка усмивка.

Джени му се усмихна и се качи в автобуса. Взе си бутилка бира и размени поздрави с другите пътници, докато вървеше по пътеката към мястото си. В автобуса бе възтясно и задушно, а мухите бръмчаха около лицето й. Тя махаше с ръка, за да ги прогони — жест, така естествен за австралийците, както въздухът, който дишаха. Отпи голяма освежителна глътка от студената бира. Възбудата й растеше. След осем часа щеше да е в Уолаби Флатс.

Автобусът потегли сред облаци червен прах, мухите изчезнаха и през прозорците повя топъл бриз. Пътниците си вееха с шапки и вестници, за да се разхладят. Въпреки неудобствата, Джени се чувстваше добре. Това беше истинската Австралия — не големите градове, плажовете и търговските улици, а неподправеното излъчване на провинцията с всичките й неудобства.

Жегата се засилваше, запасите с бира намаляваха. Лес не ги оставяше да скучаят и през цялото време дърдореше и разказваше ужасни вицове. В Нъндарънджи купиха още бира — това се повтаряше при всяко спиране по време на осемчасовото пътуване. Джени бе изтощена от недоспиване, а жегата, голямото количество изпита бира и силното вълнение я измъчваха допълнително. На обед хапнаха сандвичи в малък хотел насред пустошта, но нямаше време за душ и смяна на дрехите.

Когато автобусът пристигна в Уолаби Флатс, вече се здрачаваше и, слава богу, стана по-хладно. Джени слезе от автобуса и се разкърши. Ризата и късите й панталони бяха пропити от пот и ако съдеше по вида на другите, сигурно изглеждаше като плашило. Независимо от това бе с повдигнат дух, защото пътуването бе към края си и почти бе достигнала целта.

Джени долови някаква особена миризма във въздуха.

— Каква е тази ужасна смрад? — попита, като си запуши носа.

Лес се засмя.

— Мирише на сяра от минералните извори, миличка. Скоро ще свикнеш. Не се притеснявай.

— Надявам се — измърмори тя и пое раницата си.

„Кралица Виктория“ притежаваше залязващата слава на луксозен в миналото хотел, въпреки избледнелия надпис, който висеше малко накриво. Джени си помисли, че преди години сигурно е представлявал нещо, но сега изглеждаше потискащ и порутен. Двуетажната сграда с пясъчна мазилка беше опасана с балкон и веранда на първия етаж. Боята се лющеше, а железните решетки и украшения бяха ръждясали или направо липсваха на места. Тежки капаци покриваха тесните прозорци и навсякъде бяха поставени мрежи против комарите и мухите. Покрити с прах коне стояха вързани на специално за тази цел място. Те лениво отпускаха глави към бетонното корито с вода и от време на време размахваха опашки, за да пропъдят мухите. Голямата веранда под балкона изглеждаше прохладна и очевидно бе любимо място за срещи на местните мъже. Те седяха на люлеещите се столове или направо на стъпалата и наблюдаваха туристите изпод широкополите си шапки, които явно им служеха години наред.

Джени наблюдаваше всичко това с очите на художник. Най-старият беше брадясал, а съсухрените лица на останалите и бръчките около очите им, причинени от силното слънце, загатваше за тежкото им ежедневие. „Дано да мога да си извадя пособията за рисуване — помисли си Джени. — Някои от тези старци биха били чудесни модели.“ — Тя се спря, за да свали тежката раница.

— Добър ден. Каква горещина.

Погледът й се плъзна по безизразните им лица.

Побелелият старик й отвърна:

— Добър ден.

И очите му за миг се мярна любопитство, после той отново се загледа в смрачаващия се пейзаж.

Джени забеляза, че се чувстват неловко и се запита дали нашествието на толкова много хора наведнъж, не смущава спокойния им подреден живот. Може би уединението на това градче, разположено насред пустинята, с течение на времето бе насадило у тях дълбоко недоверие към новодошлите.

Джени взе багажа си и влезе в бара. Нещо за пиене, баня и нещо за хапване щяха да й осигурят спокоен нощен сън.

Няколко мъже се бяха изтегнали на бара с бири в ръце, и със скрити под шапките погледи проследяваха пристигането на новодошлите. Ризите и кожените им панталони носеха следите от работата им през деня. Разговорът, ако изобщо бе имало такъв, изведнъж секна, макар и в настъпилата тишина да не се усещаше враждебност, а по-скоро леко любопитство.

Вентилаторът на тавана мудно раздвижваше влажния въздух. От всяка греда и рамка на картина висяха мухоловки. Самият бар представляваше дълга дървена талпа, която се простираше по цялата дължина на помещението. Барманът, който бе господарят тук, беше слаб, със заострен като на ястреб нос, облечен в размъкнати панталони, които се крепяха с помощта на колан и тиранти. На стената бяха подредени редици от прашни бутилки, радиото имаше коледна украса, поставена вероятно, за да разведри мрачната обстановка.

— Дамският салон е отзад — съобщи съдържателят с тежък балтийски акцент. Той посочи с глава към вратата в далечния край на бара.

Джени последва другите жени. Неприятно бе да те третират като втора категория човек. За бога, та те живееха през седемдесетте. Тя се отпусна в тръстиковия стол и пусна раницата на земята до себе си, без да го прави на въпрос. Дори и в Сидни все още се срещаше дискриминационно отношение към жените. Австралийските мъже не обичаха жените им да посещават кръчмите — за тях това бе нарушаване на реда, с който бяха свикнали от години и те не виждаха защо трябва да го променят. Нещата обаче се променяха и колкото по-скоро, толкова по-добре, мислеше си Джени, като се чудеше дали някога ще им сервират. Умираше от жажда.

В стаята се появи една блондинка. Токчетата й тракаха и оставяха по дъсчения под подобни на татуировка следи. Личеше си, че току-що си бе сложила нов пласт червило, което изобщо не подхождаше на розовите й пластмасови обици и прилепналата оранжева пола. Пищните й форми преливаха над деколтето на блузата, а многобройните евтини гривни около китките й подрънкваха. Бе малко под трийсетте. Джени реши, че е твърде млада, за да е съпруга на съдържателя, но приятелското й държание несъмнено внасяше светлина и жизнерадост в мрачното помещение.

— Вече пих достатъчно бира, благодаря — отговори Джени на предложението. — Чаша сок или чай ще ми дойде добре.

— Дадено. Чаша сок или чай ще отмие праха, нали? — усмихна се младата жена широко и миглите й трепнаха. — Между другото, казвам се Лорейн. Как ти се струва тук?

— Не е лошо, стига да мога да пийна нещо, да се измия и да хапна — усмихна се Джени. Апетитната миризма на печено агне изостри глада й и й напомни, че обедът бе само един далечен спомен.

След няколко минути вече пиеше чая си. Той бе достатъчно силен и горещ, за да възвърне силите й. Лорейн отново изчезна в бара. Джени чуваше трополенето на високите й токчета и грубия й смях. Тя огледа тихата стая. Повечето от жените бяха заспали. Тези, които бяха будни, се взираха безцелно в празното пространство — прекалено уморени, за да водят какъвто и да е разговор. На Джени й се искаше да е при Лорейн. В бара явно бе доста по-забавно.

Мина половин час, преди Лорейн да се появи отново. Едва след като ги заведе в кухнята и им сервира препълнени чинии с месо и зеленчуци, Джени успя да привлече вниманието й.

— Има ли оставено съобщение за мен? Очаквах да ме посрещнат.

Лорейн повдигна изскубаните си вежди.

— Как каза, че ти беше името, миличка? Ще проверя.

— Джени Сандърс.

Последва реакция, която я свари неподготвена.

Усмивката на Лорейн замръзна, а погледът й стана неприятелски и хищен, докато оглеждаше Джени от главата до петите.

— Брет още не е дошъл.

— А има ли направена резервация на мое име?

— Господи, не знам, госпожо Сандърс. Разбирате ли, всичко е заето от новодошлите с автобуса, както и от много други хора.

Джени се вгледа в това лице с широко отворени очи и с престорено невинно изражение. Тя лъжеше — но защо?

— Господин Уилсън каза, че е резервирал стая — настоя твърдо. — Ето потвърждението. — Тя подаде телеграмата, получена от Джон Уейнрайт.

Това не направи никакво впечатление на Лорейн. Тя хвърли бегъл поглед на телеграмата и сви рамене.

— Ще видя дали шефът може да ви вмести някъде, но това няма да е отделна стая. — Тя се завъртя бързо, като опитно балансираше с подноса с празните чаши в ръка.

Останалите жени зашушукаха неодобрително, но Джени вдигна рамене и се засмя.

— Няма проблем. Толкова съм изморена, че бих заспала където и да е.

— Според мен това е възмутително — просъска една жена на средна възраст, облечена в небесносиня памучна рокля. По време на продължителното пътуване Джени бе научила, че се казва госпожа Кийн и че отива към Северните територии на гости на внуците си.

— Ако си платила за стая, тогава е редно да я получиш.

Около масата се чу неодобрително мърморене и Джени се почувства неловко. Не й се искаше да прави скандал, а и със сигурност нямаше да е добре да развали отношенията си с Лорейн, която и без това вече бе изпаднала в лошо настроение. Макар че, само господ знаеше защо — помисли си Джени.

— Сигурна съм, че всичко ще се нареди някак — каза тя тихо. — Твърде горещо е, за да се разправяме, нека изчакаме. Да видим какво ще каже Лорейн.

Пълничката госпожа Кийн постави меката си длан върху ръката на Джени и, като й намигна заговорнически, се наведе към нея и прошепна:

— Не се притеснявай, миличка. Можеш да спиш в моята стая. Очевидно Лорейн мисли, че ще отнемеш приятеля й — онзи Брет, който трябва да те посрещне.

Джени я погледна изумено. Навярно това бе отговорът. Лорейн се държеше мило до момента, в който спомена името на господин Уилсън. Господи, сигурно наистина бе много изморена, за да не го разбере по-рано. Цялата тази история бе абсурдна и колкото по-бързо изяснеше нещата, толкова по-добре.

— Брет Уилсън е управителят на фермата ми. Не разбирам как бих могла да представлявам заплаха за Лорейн.

По-възрастната жена се разтресе от смях.

— Никога не съм виждала жена, обзета от такава ревност към друга жена, миличка. А що се отнася до това, дали представляваш някаква заплаха, мисля — тя избърса очите си, — че скоро не си се поглеждала в огледалото.

Джени не намери какво да отговори и другата жена продължи със сериозен тон:

— Бих се обзаложила, че Лорейн е хвърлила око на твоя управител и вече крои планове. Помни ми думата! Сигурна съм, че ще искаш да видиш този мъж. — Последният съвет бе съпроводен от яростно бодване в чинията с агнешко и картофи.

Лорейн се върна в стаята, точно когато разговорът между жените започна да се разгорещява и каза студено:

— Няма свободни стаи. Ще трябва да делите стая с още някой или да спите върху матрак на задната веранда. Има мрежи, така че ще бъдете необезпокоявана.

Госпожа Кийн отопи със залък хляб соса в чинията.

— Имам самостоятелна стая с две легла. Джени може да спи при мен.

Лорейн изгледа двете жени враждебно, но не каза нищо.

Джени дояде вечерята си и помогна на госпожа Кийн за багажа. Излязоха през задната врата на верандата и се изкачиха по грубите стъпала до стаята над бара. Вентилаторът на тавана проскърцваше, раздвижвайки застоялия въздух в мрачната стаичка. Обзавеждането се състоеше от две походни легла, стол и нощно шкафче. Капаците на прозорците бяха плътно затворени поради настъпването на нощта и прииждането на комарите. Тоалетната се намираше отвън на двора. Леген и кана с възтопла вода, с цвят на утайка от чай, бяха единствените удобства за миене.

— Не е като в „Риц“, нали? — отбеляза госпожа Кийн, като отпусна тежкото си тяло на едното легло. — Няма значение. След седалката в автобуса всяко легло ще ми се стори като пухено.

Джени се наведе към раницата си, докато другата жена се събличаше и миеше. „Поне чаршафите са чисти — помисли си тя, — а и има чисти кърпи и сапун.“

Не след дълго госпожа Кийн лекичко похъркваше сред възглавниците. Джени се изми набързо и облече тънка памучна тениска. Седна в притъмнялата стая, наслаждавайки се на тишината и спокойствието след дългото пътуване. Но безпокойството я накара да напусне малката задушна стая и да излезе на балкона.

Облегна се на перилата и погледна към небето. Нощта бе мека като кадифе и невероятно топла. Млечният път оставяше широка диря от звезди върху синьото като мастило небе. Съзвездията Орион и Южният кръст осветяваха ярко задрямалата земя. За миг й се прииска да спи тук, навън. Но комарите нямаше да я оставят на мира.

— Колко е красиво всичко тук — помисли си тя. После се усмихна. В застиналата тишина се дочуваше мекото, натрапчиво кряскане на папагалите кукабура. Трябваше да опознае отново тази земя, но сърцето й подсказваше, че вече бе част от нея.

Глава 3

Първите слънчеви лъчи се промъкнаха през процепите на капаците и стоплиха лицето й. Джени бавно се измъкна от прегръдките на съня, полежа неподвижно за миг, като стискаше клепачи, за да не я заслепи светлината. За първи път от месеци спа, без да сънува. Чувствуваше се отпочинала и усещаше, че Пит и Бен се отдалечават от нея. Образите им ставаха по-неясни, силната болка отслабваше с времето и пространството, които ги разделяха — колко бърз бе процесът на оздравяване на човешката психика.

Тя извади снимките изпод възглавницата и се вгледа в лицата им. После ги целуна бързо и отново ги прибра. Винаги щеше да ги помни, независимо от границите помежду им.

Госпожа Кийн, която до този момент хъркаше, се събуди изведнъж и като се надигна със сънени очи и разрошена коса попита:

— Съмна ли вече?

Джени кимна утвърдително и започна да се реши.

— Тук слънцето изгрява рано.

— Вярно, часът е едва пет сутринта.

Госпожа Кийн се протегна и се почеса с видимо удоволствие.

— Чудя се, кога ли сервират закуската?

Джени вдигна косата си нагоре и я прибра с две шноли от черупка на костенурка. Когато госпожа Кийн се върна от тоалетната, тя вече бе измита, облечена и готова за предизвикателствата на деня.

— Ще дойда след малко — каза припряно и се промъкна покрай възрастната жена. Денят бе прекалено хубав, за да го прекара затворена в хотела.

Тоалетната се намираше в една барака, в най-отдалечения ъгъл на задния двор, на прилично разстояние от кухнята. Вътре бе тъмно и миризмата бе непоносима. Определено не бе място, където можеш да прекараш дълго време. Джени потръпна, като си представи спотайващите се паяци и змии, и бързо се измъкна навън.

Времето бе топло и обещаваше да стане още по-горещо. Небето бе на розови и оранжеви ивици, а земята отразяваше топлината чак до безкрайния блещукащ хоризонт. Докато заобикаляше от другата страна на хотела, Джени дочу дрънченето на тенджери и пискливия глас на Лорейн. Бръкна дълбоко в джобовете си и усети онова вътрешно спокойствие, което толкова дълго време й бе липсвало. Денят бе хубав и дори Лорейн не бе в състояние да го развали.

Прашният път се виеше покрай хотела и се губеше в пустинята. Къщите, от двете страни на пътя, носеха следите на силното слънце и прашната земя. Боята бе напукана и се белееше, капаците на прозорците бяха изкривени и се крепяха на ръждясали панти. Реката, която по това време на годината приличаше на поточе, течеше успоредно на пътя. Очевидно наводненията по време на дъждовния период бяха често явление, защото всички постройки бяха издигнати върху каменни основи.

Джени се отправи към серните извори. Лес имаше право, вече почти не усещаше миризмата, но след като видя отровно жълтия цвят на водата, реши да не пробва лечебните й свойства и, вместо това, се запъти към миньорските шахти.

Те не бяха нищо повече от дълбоки дупки в земята, оборудвани с траверси. Според пътеводителя й едно време добивът на опали е бил процъфтяващ по тези места, но сега шахтите изглеждаха изоставени от години. Джени се наведе над една от тях и почти загуби равновесие от уплаха, когато един глас прозвуча досами ухото й.

— Внимавай да не паднеш там долу.

Тя се обърна и застана лице в лице с едно джудже — ниско и слабо, с крив нос и светлосини очи. Малкият човек я гледаше наперено изпод рунтавите си бели вежди.

— Добър ден. Тази шахта е ваша, нали?

На Джени й бе трудно да го гледа право в очите, дори, след като преодоля първоначалната уплаха.

— Позна, моя е. Копая тук вече две години. Мисля, че скоро ще открия нещо голямо. — Той погледна подозрително през рамо и се наведе към нея. — Трябва да внимавам да не се разчуе и някой натрапник да дойде и да завземе мината ми. Мога да ти разкажа такива истории, от които косата ти ще настръхне.

Джени не се съмняваше в това. Както повечето австралийци, той очевидно също обичаше да разказва тук-там поукрасени случки, за да убива времето.

— Искаш ли да поразгледаш наоколо?

— Там долу? — Джени се поколеба. Шахтата изглеждаше ужасно дълбока и ужасяващо тъмна. Освен това, там долу, сигурно нямаше нищо интересно.

— Да, нищо страшно няма. Долу вече няма змии, както едно време, когато миньорите са ги държали там за пазачи. Ела, ще ти покажа.

Ръката му бе груба на допир и Джени почувства колко бе силен, когато я хвана, за да я насочва откъде да мине по стълбата. Може и да бе дребен и, един господ знае на колко години, но бе учудващо як. Докато Джени балансираше по разнебитените стъпала, вече се съмняваше, че изобщо е трябвало да слиза с него в тази дупка.

— Изчакай малко — каза той, когато стигнаха на дъното. — Сега ще запаля осветлението. — Той драсна клечка кибрит и мекото сияние на керосиновата лампа прогони тъмнината.

Джени усети колко е прохладно под земята и като се огледа наоколо, забрави всичките си опасения. Това не бе просто дупка, а огромна мрежа от тунели, прокарани в земята. Пред погледа й се откриваха различни по цвят и състав пластове.

— Красиво е, нали? — Той се усмихна гордо и й намигна. — Това, което е скрито под пластовете обаче, е много по-ценно. — Той се обърна и протегна ръка към издълбана в стената цепнатина. След малко развърза една кожена кесия и изсипа нещо в дланта си.

Джени ахна. Керосиновата лампа освети опалите, хвърляйки червени, сини и зелени отблясъци върху млечнобялата им повърхност. А сред тях имаше някои наистина редки екземпляри — черни опали. Светещи и тайнствени, те бяха изпъстрени с причудливи златни нишки.

Той избра един особено красив екземпляр и го сложи в дланта й.

— Полирах го, доколкото можах. Предполагам, че в града ще го продам на доста добра цена.

Джени го приближи към лампата, като го обръщаше на всички страни, докато яркочервените отблясъци не затанцуваха върху него.

— Великолепен е — каза тя останала без дъх.

— Така си е — усмихна се той самодоволно. — Ако искаш да го купиш, ще ти го дам на прилична цена.

Джени погледна опала. В бижутерските магазини в Сидни беше виждала подобни камъни и знаеше колко струват.

— Съмнявам се, че мога да си го позволя — отвърна тя със съжаление. — А и казват, че опалите носят нещастие?

Възрастният мъж отметна глава назад и смехът му отекна в пещерата.

— Глупости, госпожо. Чула си това от хора, които не знаят какво говорят. Камъните носят нещастие само на онези глупаци, които не могат да ги открият.

Джени също се засмя. Мъжът ги върна обратно и прибра кесията в скривалището й.

— Не се ли страхувате, че някой може да ги открие и да ги открадне?

Той поклати глава и се пресегна да вземе малко метално сандъче.

— Когато ме няма, поставям вътре няколко скорпиона. Никое копеле няма да иска да си има работа с тях. — Той пусна скорпионите в торбичката и я прибра зад един камък. — Май е време за манджата. Лорейн готви вкусно, нищо че яденето има вид на авария в бояджийска работилница. — Той се засмя доволно на собствената си шега и тръгна нагоре по стълбата.

Изминаха разстоянието до хотела мълчаливо. На Джени й се искаше да го разпита за Лорейн и Брет Уилсън, но знаеше, че подобно любопитство в такова малко градче ще предизвика коментари, а и това не я засягаше, стига да не пречеше на работата на нейния управител.

В огромната кухня бе шумно. Дългите, сковани от груби дъски маси бяха покрити с мушама. Туристите от вчерашния автобус бяха насядали на пейките плътно един до друг. Сред тях бяха и златотърсачите и овчарите, които бяха пренощували в хотела.

— Джени — гласът на госпожа Кийн се извиси над глъчката в помещението, — насам, миличка. Запазила съм ти място.

Джени едва се бе настанила до нея, когато Лорейн тръсна отпред й чиния с пържола, яйце и пържени картофи. Джени погледна яденето с ужас.

— Обикновено не закусвам. Ще пия чаша кафе, моля.

— Имаме само чай. Това не е някакъв луксозен хотел в Сидни, ако ме разбирате.

Чинията беше отнесена светкавично, а на нейно място Лорейн тресна един чайник.

— Много сте права за хотела — грубо отвърна Джени и веднага съжали, защото в стаята настъпи тишина и всички преместиха погледите си от нея към Лорейн. Тя забеляза как госпожа Кийн притаи дъх.

— Тогава защо не се изметеш обратно там, откъдето си дошла?

Лорейн отметна глава и излезе от стаята, като подрънкваше с гривните си.

Джени се засмя, за да прикрие неудобството си, задето изпусна нервите си.

— И да изтърпя цялото това пътуване с автобуса отново? Не, благодаря — обърна се тя към останалите.

Хората се отпуснаха и се засмяха. Скоро всички бърбореха оживено, чуваше се тракане на прибори и чинии. Джени разбираше, че току-що бе поставила лошо начало на престоя си тук. По тези диви места нямаше много жени, а тя така глупаво се бе скарала с първата, с която се сблъска.

Госпожа Кийн се качи на автобуса час по-късно и след като й помаха, Джени взе скицника си и седна на верандата. Нямаше търпение да почне да рисува — толкова много неща искаше да пренесе на листа хартия. Всеки цвят бе по-светъл или по-тъмен от основните цветове и, смесвайки се, те образуваха великолепна мозайка от червено и светлокафяво, оранжево и охра. Беше невъзможно да ги пресъздаде с молив или пастели. Съжали, че не носи маслени бои и платна.

Вниманието й бе изцяло погълнато от работата, лист след лист, изрисувани с цветовете и промените в природата, предизвикани от изгряващото слънце.

— Госпожа Сандърс?

Джени не бе усетила приближаването му, но топлият му, нисък глас не я стресна. Тя погледна нагоре и срещна погледа му. Сивите му очи бяха обсипани със зелени и златни точици, засенчени от дълги черни мигли. Миглите му бяха изсветлели по краищата от слънцето, а лицето, обърнато към нея, имаше сериозно и строго изражение изпод сянката на фермерската шапка. По средата на брадичката му имаше трапчинка, носът му бе правилен, а ъгълчетата на чувствените му устни — леко извити нагоре. Изглеждаше на около трийсет, но не можеше да се прецени точно заради изгорялото му от слънцето лице.

— Брет Уилсън. Извинете ме за закъснението. Имах неотложна работа във фермата.

— Добър ден — каза тя, след като се овладя. Значи този висок и красив мъж беше управителят на Чаринга? Нищо чудно, че Лорейн го пазеше от всички новодошли.

— Казвам се Джени — каза бързо. — Приятно ми е да се запозная с вас.

Той прибра бързо ръката си, след като се здрависа, но погледът му се задържа върху й по-дълго от общоприетото.

— Мисля, че е по-добре да ви наричам госпожа Сандърс — каза след кратка пауза. — Хората тук обичат да клюкарстват, а вие сте ми шеф.

Джени се изненада. Беше доста необичайно за един австралиец да не се обръща на малко име, дори и да ставаше дума за наемен работник. Нещо в погледа му обаче я възпря и тя не каза нищо, а бързо прибра нещата си.

— Предполагам, че искате да тръгнем веднага?

Той поклати отрицателно глава.

— Не се притеснявайте. Няколко големи бири ще ми дойдат добре. Искате ли да изпратя Лорейн да ви донесе една, докато чакате?

Всъщност не й се пиеше, но след като я принуждаваше да чака, можеше поне да я почерпи с една бира.

— Добре, господин Уилсън. Само да не се размотаваме тук прекалено дълго. Искам да видя Чаринга.

Той повдигна шапката си и Джени можа да зърне за миг черната къдрава коса, преди периферията да покрие отново челото му.

— Не се притеснявайте — каза с топлия си дрезгав глас. — Чаринга няма да избяга. — После влезе в хотела.

Джени се отпусна отново на стола и взе скицника си. Трябваше да привикне към този муден начин на живот, дори да й се струваше трудно.

Възбуденият говор на Лорейн бе последван от тракането на токчетата й по верандата.

— Заповядайте. Една голяма бира. Брет каза, че няма да се бави — победоносно заяви тя. — Вратата с мрежата против комари се затръшна след нея.

— Глупава крава — измърмори Джени над бирата си. Беше студена като погледа на Лорейн. Брет Уилсън по-добре да побърза. Нямаше намерение да седи тук цял ден и да го чака да се наприказва с някаква барманка. Няколко бири щяха да са му достатъчни, а после трябваше да потеглят.

Изпи бирата и се качи горе, за да си вземе раницата. След като си изми лицето и се среши, се почувства по-добре. Това винаги я успокояваше. Косата й блестеше, а настроението й се подобри. Беше готова да се върне долу и да се наслаждава на гледката. Брет беше прав. Чаринга нямаше никъде да избяга, тя също, докато той не реши да тръгнат.

Чашата от бирата още си стоеше на облегалката на стола, където я бе оставила. Очевидно, че Лорейн беше заета на друго място. Джени се усмихна, постави чашата на земята и извади пособията за рисуване. Все още помнеше как си прекарваха с Пит в началото на връзката им. Открадваха всеки възможен миг. Хвърляха се в прегръдките си, неспособни да се откъснат един от друг.

Тя въздъхна. Сексът с Пит й харесваше и сега тази близост й липсваше. Обичаше да чувства тялото му до своето и да усеща забързания ритъм на сърцето му. Разтърси глава, за да отпъди тези спомени и се върна в реалността. Нямаше полза да си спомня за миналото, това й причиняваше само мъка.

Вниманието й привлече стар миньор, който седеше в люлеещ се стол в противоположния край на верандата. Докато нанасяше бързи щрихи върху листа, тя забрави за Брет и Лорейн. Старият мъж бе идеален модел — почти не помръдваше, втренчен в пространството, широкополата му шапка бе отметната назад точно толкова, че да открива лицето му, носещо следите на дългите часове, прекарани на открито.

— Това е много хубаво. Не знаех, че можете да рисувате, госпожо Сандърс.

Джени се усмихна на Лорейн. Може би това беше знак за примирие, след като Брет вече бе в ръцете й.

— Благодаря.

— Трябва да опитате да продадете някоя картина на галерията в Броукън Хил, ако имате намерение да останете тук за по-дълго. Туристите харесват подобни неща.

Джени за малко да каже, че работите й са вече добре познати в Австралия, но се въздържа. Не искаше да проваля опита й за помирение, като се прави на важна.

— Рисувам колкото да минава времето.

Лорейн се подпря на облегалката на стола, докато Джени довършваше рисунката.

— Нарисували сте стария Джо съвсем като истински — каза с нескрито възхищение. — Дори и начина, по който издава напред долната си устна, когато е замислен.

Джени откъсна листа от скицника.

— Щом ти харесва, ти я подарявам, Лорейн.

Очите на Лорейн се разшириха от изненада.

— Сигурна ли сте? Боже, благодаря — по страните й изби червенина, която нямаше нищо общо с ружа. — Съжалявам за… сещате се. Обикновено не се държа по този начин и без това тук няма много жени, срамота е да се караме — каза тя и протегна ръка. — Приятелки?

Въпреки опасенията си, Джени стисна ръката й и кимна.

— Приятелки.

Лорейн изглеждаше доволна, че отношенията им се изгладиха и вниманието й се насочи отново към рисунката.

— Имате ли нещо против да я покажа на Джо? Ще се изчерви, като я види.

— Не, разбира се — отвърна Джени с усмивка.

— Ще ви почерпя една бира. Брет няма да се бави още много.

Лорейн се изправи и се забърза към Джо, за да му покаже рисунката.

Старецът се разсмя и погледна към другия край на верандата.

— Добре сте ме докарали, госпожо. По-добре от всяко огледало — каза той и вдигна празната си чаша за поздрав.

Джени схвана намека.

— Мой ред е да почерпя, Лорейн. Джо си заслужи питието.

Брет напусна сумрачния бар и излезе на верандата. Госпожа Сандърс седеше до Джо, заслушана в лъжливите му истории за намирането на опали и не го забелязваше.

Беше много по-млада, отколкото бе очаквал, направо красавица — с лъскавата си коса и дългите си почернели крака. Съжаляваше, че преди малко се държа толкова рязко с нея. От думите на Уейнрайт беше разбрал само, че е вдовица и не бе подготвен за подобна изненада. Притесняваха го най-вече очите й. От момента, в който го погледна, той бе запленен от начина, по който цветът им се променяше — от най-тъмно виолетово до най-светлия аметист. От нея нямаше да излезе добър играч на покер — не и с тези очи.

Брет бутна назад шапката си и попи потта от челото си. Тя изглеждаше твърде крехка за Чаринга. Вероятно нямаше да издържи повече от няколко седмици, преди да избяга обратно в Сидни. Лорейн имаше право. Всички граждани си приличаха. Големи думи за живот сред девствената природа, но когато се сблъскат с липсата на течаща вода, с пожарите, наводненията и сушата, бързаха да си тръгнат. Прав им път. Не си представяше да изпълнява заповедите на някаква кльощава жена, която не различава главата на една овца от задницата й.

Той забеляза как слънцето хвърля кехлибарени отблясъци в косата й, как жестикулира с деликатните си ръце, докато обяснява нещо на Джо и промени мнението си. По нищо не личеше, че е преживяла голяма трагедия наскоро. Трябва да бе скрила мъката някъде дълбоко в себе си. За това се искаше сила и кураж, а отгоре на всичко бе предприела това пътуване сама и изглежда се бе справила доста добре. Външният й вид бе толкова екзотичен, колкото видът на някои фантастични птици, които обитаваха тези полупустинни области, а те се чувстваха прекрасно тук. Навярно бе по-издръжлива, отколкото бе сметнал първоначално.

Тя се обърна и когато го погледна с красивите си очи, той усети как го обзема странно вълнение. Нахлупи шапката си по-надолу и се приближи към нея. „Тя ми е началник и всичко зависи от нея. Ако намрази Чаринга, тогава сигурно ще я продаде. Но ако остане… Положението може да стане заплетено“ — помисли си Брет.

— Ще трябва да ме почакате малко, господин Уилсън. Джо ми разказва една случка.

Брет забеляза как цветът на очите й стана тъмно виолетов в сянката на верандата и разбра, че сега тя му го връщаше заради поведението му преди малко — с неговите камъни по неговата глава. Искаше му се да й каже, че ще я чака в камионетката отзад, но разказите на Джо бяха пословично интересни, а и харесваше начина, по който госпожа Сандърс накланя главата си, докато слушаше. Затова се подпря отегчено на перилата на верандата и запали цигара.

Когато разказът свърши, той се изправи. Не можеше да не обръща внимание на дългите й стройни крака, но се стараеше да гледа само напред. Тя беше висока, сигурно около метър и седемдесет, но това някак си й отиваше. „Брет Уилсън, стегни се и престани да витаеш из облаците“ — сгълча се той наум.

— Довиждане, Джо. Ще се видим пак, приятелю.

Той вдигна раницата й и се обърна рязко към нея:

— Да тръгваме, чака ни дълъг път.

Докато вървеше към колата, през верандата и надолу по стъпалата, чуваше леките й стъпки отзад, но не направи опит да каже нещо или да се обърне. Не го биваше за светски разговори, а и се съмняваше, че тя би могла да каже нещо, което да го заинтересува.

Раздрънканата камионетка, паркирана отзад, бе силно нагрята от слънцето. Брет метна раницата на Джени зад седалките, грабна кашона с продуктите от Лорейн и го сложи под платнището отзад. Бързаше да се измъкне, преди Лорейн да изтърси някоя глупост. Напоследък беше станала прекалено настоятелна и заради нея избягваше да идва в града. „Това им бе лошото на жените — помисли си той нерадостно. — Само да им се усмихнеш и да им обърнеш малко внимание и те решават, че си тяхна собственост.“

Той се покатери в камионетката и затръшна силно вратата.

Лорейн се облегна на отворения прозорец, тежкият й парфюм изпълваше цялото купе.

— Чао, Джен. Надявам се, че скоро ще се видим.

Брет завъртя ключа в стартера и натисна силно газта, за да заглуши думите й. Лорейн го прегърна здраво през раменете. Той запали двигателя. Решителността в погледа й го отблъскваше още повече.

— До скоро, Брет. И не забравяй, че обеща да ме заведеш на конните състезания в Деня на австралийската армия.

— Няма. Довиждане — изрече той припряно.

Освободи ръката си и включи на задна скорост. За момент си помисли, че тази напаст ще го целуне пред госпожа Сандърс. Лорейн започваше да се държи прекалено собственически и това никак не му харесваше. Включи на първа скорост. Колкото по-скоро се прибереше в Чаринга, толкова по-добре. Там поне знаеше как да се справя с проблемите. Животните бяха много по-лесни за разбиране от жените.

Джени наблюдаваше сцената отстрани с любопитство. „Бедната Лорейн, трябваше здраво да се потруди, за да впримчи този особено мрачен индивид. Дали всички мъже по тези места имат подобно отношение към жените — чудеше се тя, — или просто Брет се притесняваше от нея? Вероятно беше така — реши накрая. Лорейн бе доста настъпателна и това сигурно го смущаваше, особено когато шефката му беше свидетел на цялата сцена.“

Тя се загледа през прозореца към изумителната панорама, която се разкриваше пред очите й и скоро престана да мисли за това. Червено-кафявите кули на термитите стояха изправени по протежение на черния път подобно стражи в пустошта. Коритата на реките бяха пресъхнали и сякаш застинали. Камионетката отскачаше и заплашваше да се преобърне при всеки завой. Светли евкалиптови дървета със сребристи дънери и оклюмали листа се издигаха унило на двайсет метра височина над бледозеления и бледожълтия храсталак. Земята беше с цвят на охра, прошарена с черно, а небето бе широко и невероятно синьо.

„Някой ден — обеща си тя — ще взема камионетката и ще дойда тук да рисувам.“ Но преди това трябваше да се свърже с Даян и да й поръча да изпрати платната и маслените бои.

По време на пътуването тишината бе нарушавана само от воя на двигателя и от драскането на клечката кибрит, когато Брет си запалваше цигара. Джени нямаше нищо против тишината. Това й позволяваше да се потопи изцяло в атмосферата на пустинята. Лекият любезен разговор само щеше да развали това съвършенство.

Над дърветата кръжаха ята екзотични птици. Оперението им бе крещящо и контрастираше на фона на небето. Бели папагали с отровножълти гърди кряскаха, папагалите кукабура издаваха подобни на смях звуци, щурците свирукаха непрестанно. Брет сви от почти незабележимата линия на пътя и пое по подобен път.

Пътуваха вече повече от десет часа, когато в далечината съзря редица от чаени дървета и висока конусовидна скала.

Планината Тжаринга. Аборигените са я нарекли така заради формата й — прилича на каменен амулет. Планината е едно от свещените им места, където се уединяват, когато разговарят с духовете.

Джени стисна силно дръжката на вратата, когато гумите пропаднаха в една особено дълбока дупка.

— Кога ще видя къщата?

Брет се подсмихна.

— След около час и половина. Като стигнем онези дървета, ни остават още около осемдесет километра.

Джени го изгледа удивена.

— В такъв случай колко е голяма самата ферма? Осемдесет километра от дърветата до къщата? Сигурно е огромна.

— Само шестстотин четирийсет и осем хиляди декара. Според тукашните стандарти не е голяма — отвърна той равнодушно, като внимаваше да не мине през някоя дупка.

Джени съжали, че не се бе вслушала по-внимателно в думите на Джон Уейнрайт. Сигурно й бе споменал за всичко и все пак това й идваше като шок, макар че добре знаеше какви огромни участъци земя изграждаха фермерите в сърцето на Австралия.

— Господин Уейнрайт ми каза, че сте започнали работа в Чаринга преди две години. Къде сте работили преди това?

— В Чаринга. Тази Коледа ще станат десет години, откакто дойдохме тук с жена ми. После банката ме назначи за управител.

Джени го погледна с изненада. Досега не бе споменавал за съпруга и Джени бе предположила, че не е женен. „Тогава каква работа, по дяволите, имаше той с Лорейн? Нищо чудно, че се чувстваше неловко в присъствието на Лорейн. — Тя се облегна назад и се загледа замислено през прозореца. Вярно беше, че тихите води са най-дълбоки. Интересно каква ли е жена му?“

— Ето я и фермата Чаринга — точно пред нас — каза накрая тихо той.

Слънцето потъваше зад планината.

Той посочи с глава ниските сгради срещу редицата евкалиптови дървета и Джени долови гордост в гласа му. Когато се приближиха и мястото се показа в целия си блясък, тя разбра защо.

Къщата беше в стила на първите заселници. Изградена от дървен материал, с покрив от вълниста ламарина, заслонена от юг с горичка от пиперови дървета, чиито светлозелени клони висяха немощно заради жегата по пладне. Верандата опасваше цялата къща, перилата й бяха обвити с коприва и пълзящи клонки на виолетови тропически храсти. Рамките на прозорците бяха боядисани в червено, ливадата до къщата бе яркозелена, а прочистените около двора пространства, с цел предпазване от пожари, бяха пясъчножълти.

Брет посочи към ливадата и загаси двигателя на камионетката.

— Поливаме я от кладенците. Налага се да разчитаме на подпочвени извори, за да поим животните, но за щастие, никога не сме имали недостиг на вода тук, в Чаринга, защото от планината до нас достигат водите на няколко извора. Говори се, че по време на войната Чаринга е устояла на десетгодишна суша.

Джени слезе от камионетката и се протегна. Пътуването продължи цял ден и цялото й тяло бе схванато и я болеше. Погледна към конете, които пасяха на ливадата, под сянката на дърветата, и им завидя. Независимо че слънцето клонеше към залез, все още бе много горещо.

— Какви са онези сгради ей там?

Тази ферма бе далеч по-голяма от Валуна — приличаше по-скоро малък град, отколкото на ферма.

Брет посочваше всяка сграда една по една.

— Това е складът с вълната, складът за сортиране и резервоарите с препаратите за овцете. Наемаме по двайсет стригачи през сезона. В съседните сгради се помещават кошарите и кучкарниците. До тях са кокошарниците, свинарника и мандрата. Всяка главна сграда е снабдена със собствен генератор за ток.

— Никога не съм осъзнавала колко самостоятелна и независима може да бъде една ферма — промълви Джени. — Невероятно е.

Брет бутна шапката си назад и разрови прахта с ботуша си. Очите му блестяха с нескрита гордост.

— Повечето от нещата си осигуряваме сами, но все още разчитаме на Кралската поща за някои продукти, бензин и керосин. Купуваме сено, ако е имало суша, а също пшеница, захар и брашно. Поръчваме селскостопанските машини по каталог, но за щастие имаме добър монтьор, който поддържа техниката в добро състояние, докато не започне да се разпада от старост. Плевнята ей там се използва като гараж за машините и склад за горивата и материалите. Ковачницата е до нея, а в края е дърводелската работилница.

Джени още не можеше да възприеме всичко това, когато тонът на Брет изведнъж стана сериозен.

— Онези резервоари зад къщата са пълни с прясна вода, госпожо Сандърс. Водата в тях е само за пиене. — Той се обърна и посочи към тесния поток, който течеше лениво под плачещите върби на западния край на ливадата. — Вода за пране и домакински нужди се черпи от този поток.

Джени реши, че е време да го осветли.

— И преди съм живяла по тези места, господин Уилсън. Известно ми е колко е ценна водата.

Брет я погледна за миг с любопитство и продължи монолога си. Изглежда, си бе наумил какво да каже и нищо не бе в състояние да отклони вниманието му.

— Когато потоците излязат от коритата си, дворът потъва няколко метра под водата. Затова всички сгради са повдигнати върху тухлени основи заради термитите.

— Не се учудвам, че обичате това място — каза Джени, задъхана от вълнение. — Удивително е.

— Може да бъде и много жестоко — добави остро Брет. — Не се оставяйте да ви подведе романтиката му.

Джени осъзна, че каквото и да каже или направи, не би могла да промени мнението му, че е невежа гражданка, затова само го изгледа как отива към камионетката, за да я разтовари и не каза нищо. По това стройно, източено тяло нямаше и грам излишна плът, а мускулите му играеха като на млад жребец. От него би излязъл идеален модел за скулптурите на Даян, но тя се съмняваше, че той би одобрил идеята.

— Съпругата ви в къщата ли е, господин Уилсън? С нетърпение очаквам да се запозная с нея.

Той се спря с пълни с продукти ръце и лицето му придоби намръщено изражение.

— Тя е в Пърт — каза с ниския си дрезгав глас.

Джени заслони очите си от залязващото слънце и го погледна. В очите му се четеше болка, а устните му се стегнаха. Нещо не бе както трябва — вероятно отсъстващата съпруга бе разбрала за Лорейн?

Брет пристъпваше от крак на крак.

— Тя не е на почивка, ако това си мислите. — Тонът му бе отбранителен. — Там е за постоянно.

Запъти се с решителна крачка към верандата и като пъхна върха на ботуша си, отвори вратата с мрежа против комарите.

Джени забърза подире му и накрая го настигна в кухнята.

— Съжалявам. Не исках да си пъхам носа там, където не ми е работата.

Брет продължи да разопакова продуктите.

— Не се притеснявайте. Вие сте новодошла тук, така че няма откъде да знаете за мен и Марлийн. — Лицето му бе мрачно. — Тук не й харесваше. Каза, че се чувствала загубена сред тези огромни пространства. Върна се в Пърт, в онзи бар, където я намерих.

Настъпи дълго мълчание. Джени изпита желание да го утеши, но не знаеше как.

— Нямах намерение да бъда рязък — опита се да се извини той, — но мразя клюките и си помислих, че е по-добре да го чуете от мен, а не от другите. А сега, има ли още нещо, което мога да направя, преди да си тръгна? Мъжете скоро ще се приберат и трябва да свърша някои неща, преди да се стъмни.

Тя прие извинението с усмивка.

— Кой готви на всичките тези мъже тук? Имате ли икономка?

Напрежението изведнъж изчезна и Брет се разсмя. Широката усмивка задълбочи бръчиците около устата и очите му. Така изглеждаше още по-привлекателен.

— Ама вие, гражданите, имате много странни идеи. Обикновено сами се грижим за себе си, но по време на стригането на овцете — като сега — една от жените на стригачите готви за всички.

Той повдигна шапката си и се запъти към вратата.

— По-късно ще ви разкажа още за фермата. Вечерята е след половин час и понеже сега идвате, мисля, че е най-добре да вечеряте в готварницата. Мама Бейкър се занимава с готвенето. С мъжа й идват всяка година тук и вероятно тя познава мястото не по-зле от мен.

Преди да му благодари, той вече си бе тръгнал.

Застанала в притъмняващата кухня, Джени се заслуша в шумовете на Чаринга. Плътният кънтящ звук на чука върху наковалнята, блеенето на овцете и подвикванията на мъжете се смесваха с бърборенето на папагалите и лая на кучетата. Беше си представяла, че тук ще е тихо. И докато стоеше в кухнята, бавно си припомни детските години. Спомените я накараха да се отпусне. След толкова много години далеч от земята, най-после си бе отново вкъщи и всичко й се струваше странно познато.

Фермата Валуна се гушеше в сърцето на Куинсланд, в провинция Мълга. Къщата беше по-малка от тази в Чаринга, но бе построена в подобен стил, с ламаринен покрив и сенчеста веранда. Пасбищата се простираха с километри около фермата и Джени още си спомняше миризмата на изгорялата от слънцето трева и шумоленето на лекия ветрец в чаените дървета.

Джон и Елен Кери дойдоха в сиропиталището, малко след като Джени бе навършила седем години. Тя си спомняше тази сутрин, като че ли бе вчера. Монахините прекъснаха ежедневните занимания на децата, за да ги подредят в трапезарията под строгия поглед на игуменката. В атмосферата се долавяше скрито вълнение, защото пристигането на външни хора в Даджара означаваше, че някои от тях могат да отидат да живеят в семейства и дори да бъдат осиновени, ако имаха достатъчно късмет, което щеше да ги отърве от Сестра Майкъл завинаги.

Джени стискаше силно ръката на Даян. Бяха се наговорили — въпреки че жадуваха да се измъкнат от лапите на монахините, знаеха, че ако напуснат Даджара, истинските им родители нямаше да могат да ги открият. Джени се усмихна, припомняйки си как Елън и Джон вървяха покрай дългата редица от деца. Елън се спря за малко пред нея, но игуменката поклати глава и я бутна да продължи напред. Джени не можа да долови смотолевените набързо думи, но разбра, че тя и Даян за пореден път нямаше да бъдат взети.

Накрая казаха на всички деца да излязат от стаята и да продължат да бършат праха в библиотеката. Джени си припомни чувството на разочарование и в същото време на облекчение, но това не беше нещо ново за нея и тя се постара да не мисли повече.

Изненадата дойде, когато сестра Майкъл ги заведе и двете при семейство Кери и им каза, че заминават с тях. Джени бе погледнала студеното, безизразно лице на монахинята и се бе зачудила дали това не е някакъв нов начин да я накажат. След няколко дни обаче двете с Даян пътуваха към новия си живот и новия си дом, а сестра Майкъл им бе обещала, че ако родителите им се появят, незабавно ще ги уведомят.

Джени се загледа замислено, без да вижда нищо пред себе си и си припомни старите съмнения. Другите деца от Даджара ги осиновяваха, но тяхното положение с Даян беше различно и тя винаги си задаваше въпроса: „Защо?“ Въздъхна дълбоко. Джон и Етел бяха на възраст да им бъдат баба и дядо, но им осигуриха добър живот и благодарение на тях, двете с Даян, израснаха със самочувствие. През тези години във Валуна те разцъфтяха и въпреки че тези прекрасни хора, които ги отгледаха, не бяха вече между живите, тя все още си спомняше за тях с голяма обич.

Джени се отърси от спомените и се огледа. Време бе да поразгледа Чаринга.

Кухнята бе проста и практична. На стената висяха редица рафтове, на които бяха подредени съдове от различни комплекти. Имаше един хубав сервиз за храна. Редом с няколко паянтови шкафа под прозореца имаше захабена порцеланова мивка върху дървена поставка. Огромна рендосана дървена маса в средата на стаята запълваше доста голяма част от пространството. В ъгъла мълчаливо и мрачно стоеше радио с радиостанция — единствената връзка с външния свят.

Тя застана до масата и се огледа. Кухнята е била разширена, за да се направи кът с тапицирани столове, които гледаха към прозореца към задната част на къщата. На стената имаше рафтове с книги и няколко доста добри акварела.

Като ги разгледа по-отблизо, видя, че повечето от тях изобразяваха полупустинните пейзажи наоколо, но един акварел, на който бе нарисувана Чаринга, привлече вниманието й. Сигурно е бил нарисуван доста отдавна, защото къщата бе по-малка и по-разнебитена, а дърветата по-ниски. Имаше само няколко паянтови бараки в дъното на двора, а плачещите върби край потока бяха фиданки с клони, които едва стигаха до водата.

Джени се вгледа критично в картината. Нямаше подпис и очевидно бе рисувана от аматьор, но все пак в нея имаше някакво причудливо очарование. Художникът, който Джени бе убедена, е била жена, явно е обичал мястото. „Коя ли е била тази жена? — питаше се Джени. — Жената на фермера или жената на някой от овчарите, която е прибавила още малко пари към надницата на мъжа си, или някой пътуващ художник, който се е отблагодарил за храната и нощувката?“

Джени сви рамене. Всъщност нямаше никакво значение, понеже който и да е бил художникът, той несъмнено бе отразил богатата история на този имот.

Джени продължи да разглежда къщата и откри малка баня с тоалетна и душ. Имаше доста примитивен вид, но независимо от това, душът си беше душ и тя не можа да устои на изкушението. Смъкна от себе си напоените с пот дрехи и застана под душа, от който се процеждаше застояла, мътна струя вода и отми от себе си следите от пътуването. Загърна се с чиста хавлиена кърпа и потърси спалнята по тесния коридор надолу.

В момента, в който отвори първата врата, разбра, че бе нахлула в територията на Брет. На пода в безпорядък лежаха купчина ботуши и захвърлени работни дрехи. Леглото не беше оправено и в стаята миришеше силно на ланолин, крем за бръснене и конюшня. Тя огледа бъркотията и се запита дали наистина иска да е в такава близост с този навъсен, непредсказуем човек.

Затвори вратата и се запъти към следващата стая. Прозорецът гледаше към ливадите и задния двор. Стаята бе наскоро изметена и почистена, а някой беше поставил на перваза на прозореца буркан с диви цветя. Този жест на внимание бе дело по-скоро на мама Бейкър, отколкото на Брет.

Краката и таблите на леглото бяха от месинг, а самото легло бе застлано с покривка, изработена в пастелни цветове по метода „пачуърк“.

На пода бе постлан килим, освен това имаше боядисан в бяло гардероб, стол и тоалетка. Джени застана неподвижно в сумрачната стая и се опита да си представи хората, живели някога тук, но единственото, което видя, беше празното легло и единствените звуци, които чу, идваха от двора. Нейната собствена мъка я завладя и тя се хвърли на леглото.

— О, Пит — въздъхна, — да можеше да си тук сега.

Докато разопаковаше багажа и се преобличаше в чиста риза и къси панталони, от очите й се стичаха сълзи и тя пътьом ги забърсваше.

— Просто си изморена, гладна и още не си свикнала с новото място — промълви сама на себе си. — Няма смисъл да се оставяш това да те разстройва.

Започна да подрежда нещата си с пресилен ентусиазъм, но така, че да се почувства като у дома си. Отвори гардероба и от там я лъхна тежката миризма на нафталин и лавандула. Нямаше и следа от дрехи и тя предположи, че мама Бейкър сигурно ги е преместила някъде другаде. „Жалко“ — помисли си тя. Би било интересно да ги разгледа.

Обзе я нетърпение. След като разгледа къщата, излезе на ливадата и се отправи към малкото гробище, което бе забелязала по-рано.

Докато слизаше от верандата и вървеше през високата трева, Джени забеляза, че вечерта вече настъпваше и сенките се удължаваха. Задният двор бе с изглед към пасбището, където под дърветата дремеха няколко коня. Зад бялата ограда имаше участък земя, обрасъл с избуяла трева. Дървени кръстове, обвити с бели лилии и диворастящи цветя маркираха гробовете. „Спокойно място, където членовете на семейството, живяло тук, почиваха в мир. Толкова е различно от огромните безлични гробища в Сидни“ — помисли си Джени.

Отвори вратичката и забеляза, че пантите бяха смазани, а тревата — наскоро окосена.

— Поне се полагат някакви грижи — промърмори, като си проправяше път през плетеницата от храсти и цветя.

Осем от надгробните камъни все още стояха изправени. Останалите бяха почти погълнати от настъпващата дива растителност. Джени започна да чете полуизтритите надписи върху кръстовете. Семейство О’Конърс бяха починали в края на деветнайсети век и вероятно са били от първите заселници, дошли тук. Мери и Марвин Томас бяха починали един след друг, в разстояние на няколко години, малко след Първата световна война.

По-малките паметници бяха по-трудни за разчитане. Буквите бяха почти изтрити. Кръстовете се издигаха близо един до друг, сякаш се прегръщаха. Джени трябваше да отстрани пълзящите растения, за да прочете надписите. Всеки от тях разказваше една и съща тъжна история. „Момче, починало при раждане.“

Тя преглътна. Брет беше прав — Чаринга можеше да бъде и жестока.

Джени се приближи към двата най-нови паметника. Грубо изсечени от един и същ вид черен камък, с надписи, които още изпъкваха сред лишеите, нашарили камъка. Епитафията на гроба на жената беше неразбираема. Джени клекна и се зачуди защо изобщо е бил поставен подобен надпис.

— Вечерята е готова.

Тя вдигна очи, като още си блъскаше главата над странния надпис.

— Дали означава това, което си мисля? — попита, като сочеше камъка.

Брет бутна назад шапката си и бръкна в джобовете си.

— Не знам, госпожо Сандърс. Случило се е преди да дойда тук. Говори се, че преди години се е разиграла някаква трагедия, но това са само слухове и няма защо да се тревожите излишно.

— Слухове? Какви слухове? — Джени се изправи и избърса праха от ръцете си. Обичаше странните истории.

— Нищо особено — каза равнодушно Брет. — Хайде, вечерята ще изстине.

Джени го погледна в очите, но той избягна погледа й. Очевидно знаеше нещо, но не искаше да й го каже. Тя го последва през гробището и после през двора. Апетитът й се изостри при мисълта, че в историята на Чаринга имаше някаква мистериозна загадка.

Глава 4

Брет не се изненада, че я завари в гробището. Все пак то бе неделима част от Чаринга и, като се има предвид, че самата тя бе овдовяла наскоро, логично бе да отиде там. Съжаляваше само, че бе споменал за слуховете. Госпожа Сандърс очевидно бе доста любопитна и досетлива и, ако се съди по жените, които познаваше, тя сигурно щеше да упорства, докато не измъкнеше от него всичко, което знаеше по въпроса.

Брет се чувстваше притеснен. Това, което знаеше за миналото на Чаринга му беше достатъчно, за да реши, че е по-добре да си остане погребано.

Докато вървяха един до друг през двора, нахлупи шапката си още по-ниско. Беше привикнал повече към миризмата на вълната, отколкото към екзотичния парфюм, на който ухаеше госпожа Сандърс. Колкото по-скоро се преместеше в общата барака на работниците, толкова по-добре. Трябваше още снощи да си пренесе нещата и щеше да го стори, ако на една кобила не й бе паднала подковата и не бе принуден да измине седем километра пеша обратно до къщата.

Брет отвори вратата и направи път на Джени да мине, после закачи шапката си на куката. Мама Бейкър имаше строги правила за носенето на шапки в трапезарията. Разговорите вътре бяха шумни и оживени, но при появата на госпожа Сандърс изведнъж секнаха.

— Това е госпожа Сандърс, приятели. Тя е новият ви шеф.

Брет се усмихна широко, когато видя как дългите й крака и лъскавата й коса им подействаха като шок. Гледката здравата ги разтърси, в това нямаше никакво съмнение.

— Стан, мръдни малко да седна!

Мама Бейкър се появи шумно от кухнята, като бършеше ръцете си в престилката. Брет я харесваше много. Тя беше приятен събеседник и гозбите й му се услаждаха. Той примигна, когато силната ръка на мама Бейкър го перна по главата.

— С какво съм заслужил това?

— Брет Уилсън, нямаш никакво възпитание — отвърна рязко тя и цялата стая прихна да се смее. Мамчето се обърна към Джени и на лицето й светна дружелюбна усмивка. — На всички тук им куца възпитанието, мила. Казвам се госпожа Бейкър. Приятно ми е да се запознаем.

Брет наблюдаваше изпод вежди как Джени се здрависа с мамчето и седна на масата. Очите й палаво се смееха и той знаеше коя бе причината — той. Проклети жени. Винаги се съюзяваха точно, когато най-малко очакваш.

Мама Бейкър подпря юмруци на хълбоците си и огледа зяпналите от удивление мъже.

— Ама какво ви става на всички? За пръв път ли виждате жена?

Брет последва примера на мъжете и се наведе над препълнената с храна чиния. Продължителното шофиране бе изострило глада му, а и така избягваше любопитните погледи и лукавите побутвания с лакти на околните. Можеха да си мислят каквото си искат. Тя просто бе новият собственик на фермата. Нищо повече.

Джени веднага разпозна приятелското отношение в дружелюбната усмивка на мама Бейкър. Тя й напомняше на мама Кетъл от старите филми в събота сутрин — жена, която нямаше възраст, с едър кокал и широко сърце, неумолима към своеволията на мъжете, на които готвеше и переше.

Мама Бейкър сложи пред Джени препълнена чиния.

— Заповядайте, мила. Едно хубаво парче печено овче месо. Имате нужда от малко повече ядене. Малко сте слабичка от кръста нагоре — добави укорително.

Джени се изчерви, защото знаеше, че всички слушат разговора, макар че се правеха на напълно погълнати от яденето. По-добре да беше останала в къщата. Брет беше заредил с продукти, които щяха да стигнат за един месец.

Докато се стараеше да изяде прилично количество от препълнената чиния, останалите като че ли престанаха да й обръщат внимание и възобновиха разговорите си. Овцете, изглежда, бяха основната им тема, а последните овце, които бе срещала през изминалите десет години, бяха във вид на пържоли в месарския магазин. Джени мълчаливо слушаше разговорите на мъжете.

Готварницата явно се състоеше от кухненско помещение и от тази огромна стая. Масата от рендосани дъски и пейките от двете й страни се простираха от единия до другия й край. Сводестият таван от вълниста ламарина се издигаше над масивни дървени греди. Миризмата на готвено се смесваше с миризмите на ланолин, коне, конюшня и пот — резултат от усилния дневен труд.

Джени се чувстваше неловко, заобиколена от трийсет или повече мъже, които под зоркия поглед на мама Бейкър снишаваха гласовете си и се опитваха да се държат прилично. Напрежението в стаята бе почти осезаемо. Беше й неудобно и бе сигурна, че и те изпитват същото.

След известно време, което й се видя цяла вечност, мъжете един по един станаха и се запътиха към вратата. Джени предположи, че обикновено седяха около масата с часове — да пушат, пият бира и да обсъждат работата от изминалия ден и се почувства повече от натрапник.

Когато и последният мъж стана от масата и отнесе чинията си към кухнята, мама Бейкър дойде с две чаши чай и кутия с тютюн.

— Не им обръщайте внимание — каза тя, като кимна по посока на гласовете, които се чуваха от предната веранда. — Те са свестни типове, но могат да разговарят единствено с барманките. Нямат и грам образование.

Джени се засмя и отклони поканата да си свие цигара, въпреки че се изкушаваше. Денят беше изтощителен.

— Развалих им вечерята. От сега нататък сигурно ще се храня в къщата.

Мама Бейкър погледна към покритата с мушама маса и каза замислено:

— Така би било по-добре, госпожо Сандърс. Все пак вие сте собственичката.

— Наричай ме Джени. Не съм свикнала с подобни официалности. Това обичай ли е по тези места?

Мама Бейкър се разсмя и затвори шумно кутията с тютюна.

— За бога, не. Това просто е начин, по който изразяваме уважението си. Можеш да ме наричаш Симон. Ужасно ми е омръзнало да ме наричат през цялото време мама Бейкър. Кара ме да се чувствам на сто години.

Джени я погледна и се усмихна.

— Смешно име, нали? Майка ми чела навремето някаква книга — героинята се казвала Симон — от там и това старовремско име, което никак не ми подхожда. Ами да, погледни ме само. — Тя се разсмя и пълното й тяло се разтресе.

Джени на свой ред се разсмя, доволна, че сред тази предимно мъжка компания има поне една жена, с която може да си поговори.

— Винаги ли си живяла по този начин, Симон? Имам предвид цялото това местене от ферма на ферма?

Тя кимна утвърдително.

— Със Стан се събрахме толкова отдавна, че вече не помня кога е било. В онези години гледах децата на фермерите в Куинсланд, а Стан идваше с другите стригачи по време на сезона. — Тя отпи от чая си, очите й бяха замъглени от спомените. — Тогава той беше много привлекателен мъж — висок и строен, раменете му като скала, целият само мускули. — Тя потръпна при този спомен. — Като го гледаш сега, не би могла да предположиш, че някога е изглеждал така, нали? Стригането на овце прегърбва мъжете и ги състарява. Въпреки това моят Стан все още остригва за един ден повече овце от всеки друг тук.

Симон подпря лактите си на масата и изсумтя.

— Вярно е, че мина известно време, преди да впримча стария хитрец. Изплъзваше ми се като мокра връв. Сега съм доволна, че успях. Откакто си купихме каруца и кон, сме все на път. Понякога е тежко, но не бих сменила този начин на живот за никоя модерна фермерска къща. Предполагам, че съм обиколила повече места в Австралия от всеки друг.

Джени почувства тръпка на вълнение. Сигурно тя можеше да й разкаже за предишните обитатели на къщата и за онази загадъчна епитафия.

— Предполагам, че си била свидетел на много промени тук, Симон. Отдавна ли идваш в Чаринга по време на стригането?

Симон поклати глава.

— Преди работехме предимно в Куинсланд. От пет години работим по тези места.

Джени се почувства разочарована, но реши, че е безсмислено да се измъчва.

— Не ти благодарих за цветята и за това, че си почистила стаята така добре. Приятно е след толкова дълго пътуване да те посрещнат по този начин.

— Няма за какво, мила. Радвам се, че можах да направя нещо за теб. — Мама Бейкър продължи да пуши цигарата си мълчаливо.

— Какво е станало с дрехите, които са били в гардероба? Предположих, че там е имало някакви дрехи, заради нафталина.

Симон погледна настрани. Вниманието й бе изцяло погълнато от шарката на кутията с тютюн.

— Предположих, че няма да искаш тези стари вехтории да задръстват целия ти гардероб. Затова ги махнах.

Любопитството на Джени отново се изостри. Пак същото. Отбягваха погледа й, всеки се държеше така, като че ли не знае нищо.

— Бих искала да ги разгледам. Аз съм художничка и в колежа обичах да се занимавам с история на костюма. Ако тези дрехи са били на хората, живели някога тук…

— Не ти трябва да се ровиш в миналото, Джени. Няма да ти донесе нищо добро. Освен това повечето от тях са дрипи. — Изражението на лицето на Симон стана още по-подозрително и тя избягваше да погледне Джени в очите.

Гласът на Джени придоби мек и увещаващ тон.

— В такъв случай няма проблем само да ги разгледам, нали? Хайде, Симон. Колкото повече се опитваш да ги скриеш, толкова повече ще настоявам да ги видя. Нека да приключим с въпроса сега, а?

Симон въздъхна.

— На Брет това няма да му хареса, Джени. Каза ми да ги изгоря.

— Защо изобщо би поискал подобно нещо? — попита Джени ужасена. — Освен това — добави тя без заобикалки, — те не са негови, за да се разпорежда с тях. — Джени си пое дълбоко дъх. — За бога, Симон, ако това са само едни стари дрехи, защо е цялата тази загадъчност?

Симон я погледна, после явно промени решението си.

— Е, мила, убеди ме. Правя това, което ми наредят. Хайде, отзад са.

Джени я последва в кухнята. Купчина съдове за миене, бяха струпани до мивката. Беше светло и приветливо: с карираните пердета на прозореца и рендосаната чамова маса. На пода бяха струпани чували с пресни зеленчуци, а от тавана висяха окачени тенджери и тигани.

— Сложих ги в този стар сандък. Видя ми се грехота да ги изхвърля. — Лицето й бе придобило инатливо изражение и се бе зачервило, но не от топлината в кухнята.

Джени клекна пред очукания сандък и разкопча кожените каишки. Сърцето й биеше ускорено, въпреки че не разбираше защо се вълнува толкова. Та това беше само една купчина стари дрехи.

Капакът на сандъка се отвори и се блъсна в стената зад него. Джени ахна. Това не бяха парцали, а колекция от обувки и дрехи от миналия век.

Симон клекна до нея, не беше напълно уверена, че постъпва правилно.

— Разбира се, ако знаех, че се интересуваш от такива неща, никога нямаше да…

— Няма значение, Симон — каза Джени меко при вида на новопридобитото съкровище, — но се радвам, че не си ги изгорила.

Тя вадеше една по една грижливо сгънатите дрехи и ги разглеждаше. Нощници от най-фин лен, ръчно шити и опаковани в тънка хартия. Рокля от деветнайсети век с викторианска дантела на яката и маншетите, толкова бяла, колкото е била в деня, когато са я ушили. Джени разопакова красивата булчинска рокля от моаре, купена най-вероятно от Ирландия, и допря меката кремава коприна до лицето си. Още миришеше на лавандула. Имаше памучни роклички, каквито са носели децата през първата половина на този век и малки, ушити със сложни бодове бебешки дрешки, които сякаш изобщо не са били обличани. Имаше още рокли със смъкната талия от двайсетте и следвоенни рокли от нискокачествен памук, към тях подходящи колани и сменящи се якички.

— Симон — каза тя с възхита, — това не са дрипи, а дрехи с колекционерска стойност.

Кръглото лице на Симон почервеня.

— Ако знаех, че ще ти харесат, нямаше да ги изнеса от къщата. Брет ми каза, че само ще ти се пречкат из гардероба.

Джени я погледна и си помисли какво би могло да стане с тези прекрасни, запазени непокътнати дрехи. После поглади Симон по отрудената ръка.

— Важното е, че са запазени. Само това има значение.

Тя извади едни протрити и износени от работа бричове за езда, ботуши и копринен шал, скъсан от едната страна при ресните. Като ги притисна до лицето си, тя вдиша мириса на лавандула. Тези дрехи сигурно са били носени от жената, чиято снимка още стоеше в медальона й! После погледът й бе привлечен от нещо морскозелено, подаващо се между гънките на един ленен чаршаф. Беше дълга бална рокля, която се отличаваше от обикновените работни дрехи. Мека, изящна и феерична. Дългата й сатенена долна част бе покрита с шумолящ шифон, а рози от същия плат бяха пришити към тесния колан и набора на раменете.

— Този цвят ти отива — каза Симон. — Защо не я пробваш?

Джени се поколеба, но имаше нещо в роклята, което я възпираше да я облече точно сега и тя я остави настрана.

— Виж! — извика изненадана. — Има дори и обувки към нея. Сигурно са направени по много специален повод.

Симон изглежда не се впечатли, тонът й изведнъж стана припрян.

— Това е всичко, мила. На дъното са останали само куп стари книги и непотребни неща.

Тя тръгна да затваря капака и Джени я спря.

— Книги? Какви книги?

— Приличат ми на дневници, но повечето от тях са разпокъсани.

Джени впери в нея настойчив поглед.

— Какво му има на това място, че всички сте толкова потайни — и за какво беше цялата тази суетня около дрехите? Това има ли нещо общо с онзи странен надгробен паметник в гробището?

Симон въздъхна.

— Знам само, че преди години тук е станало нещо лошо, мила. Брет мислеше, че е най-добре да не се тревожиш и за това след трагедията, която си преживяла. — Тя замълча за миг. — Съжалявам за това, което се е случило със съпруга ти и малкото ти момченце.

— Брет Уилсън по-добре да си гледа неговата работа! Благодаря ти, Симон. Не съм толкова безпомощна, колкото си мислят всички. — Джени бръкна отново в сандъка и измъкна книгите. Колко интригуващо — наистина бяха дневници, но Симон имаше право — някои от тях се разпадаха. По-новите бяха подвързани с кожени обложки, останалите и особено по-старите бяха пожълтели и покрити с петна. Общо бяха дванайсет на брой: някои бяха дебели и тежки и обхващаха една или две години; други представляваха ученически тетрадки и отразяваха само няколко месеца.

Докато Симон я гледаше с неодобрение, тя ги подреди внимателно на пода в хронологичен ред. Обхващаха периода от 1924 до 1948 година. Прелисти намачканите страници и забеляза как неравният детински почерк става по-обработен и уверен с годините.

В последния дневник имаше нещо странно. Буквите бяха неравни, остри и почти нечетливи, сякаш написани от друга ръка.

— Това е всичко. Искаш ли да ти помогна да ги прибереш?

Джени притисна до себе си последния дневник. Имаше усещането, че долавя присъствието на жената, която го беше писала и това усещане бе толкова силно, че тя не чу думите на Симон.

— Джени? Добре ли си, мила?

Джени с неохота се върна към настоящето.

— Да, добре съм. Хайде да приберем дрехите обратно и да пренесем сандъка в къщата. Аз ще взема тетрадките.

Не след дълго каишките бяха стегнати и двете пренесоха сандъка през двора. От бараката на работниците долитаха приглушени гласове, а повечето от лампите вече бяха угасени. Веднага щом сандъкът бе сложен на кухненския под, Симон пожела на Джени лека нощ.

— Време е да си лягам. Започваме работа много рано, преди да е станало твърде горещо.

Джени погледна часовника си. Часът бе едва десет, но тя беше уморена и жадуваше да си легне.

— Не ми се сърди, че го казвам, но изглеждаш направо съсипана от умора — каза Симон. — Сложила съм чисти чаршафи. Ако ти стане студено през нощта, има одеяла на най-горния рафт в шкафа. Не отваряй капаците на прозорците, защото комарите жива ще те изядат.

— Благодаря ти, Симон. На сутринта ще поговоря с Брет. Искаш ли да ти помогна в миенето на чинии?

— Не. Сама ще се оправя с това. Все пак ти си шефът тук. Не е редно да ми помагаш в домакинстването.

Джени се усмихна.

— Лека нощ тогава и благодаря.

— Лека нощ, мила. Беше ми приятно да поговоря след толкова време с друга жена. Момчетата са много свестни, но ми омръзнаха разговорите за проклетите овце.

Джени я изпрати до верандата и остана навън, докато силуетът на Симон не изчезна в тъмнината. Въздухът беше топъл, галеше лицето й и носеше уханието на нощните цветя. Мисълта за това, какво бе наследила, изведнъж се стовари върху плещите й. Тя се отпусна на стола и се загледа към двора навън. Чуваше тихото ромолене на гласовете в бараката на работниците. В помещението на помощник-овчарите и от прозореца на готварницата блещукаха мъждиви светлинки. Всичко това й принадлежеше. Земята, животните, къщата — всичко. Беше наследила цял един град. Тези хора разчитаха на нея за прехраната и благополучието си.

Тежестта на тази отговорност я смаза. Толкова малко разбираше от този начин на живот — детските години във Валуна я бяха научили едва на основните неща и новото й положение я плашеше.

Клепачите й се затваряха за сън и след продължителна прозявка, Джени реши, че трябва да приеме обратите на съдбата; и да се притеснява, тази вечер не би могла да направи нищо повече. Стана от стола на верандата и влезе вътре. В къщата бе тихо и тя предположи, че Брет вече спи. После забеляза листа хартия на масата. Беше се преместил в общата барака.

— Какво облекчение — въздъхна. — Един проблем по-малко.

Сандъкът стоеше като тъмна сянка в мрака. Като че ли я зовеше, влечеше я към каишките и я молеше да ги разкопчае.

Джени клекна пред него и задържа ръцете си над закопчалките. После, преди да има време да се откаже, откопча каишките и вдигна капака. Зелената рокля потрепваше на бледата лунна светлина, изкушаваше я да я облече.

Роклята леко се плъзна по голото й тяло и гънките на шифона и сатена прошумоляха. Прохладен и мек, платът я милваше. Дългите поли на роклята се полюшваха около краката й при всяко движение. Джени затвори очи, пръстите й потънаха в гънките на роклята и в главата й сякаш зазвуча валс от някакъв отминал живот. Тя се отдаде на мелодията — танцуваше из стаята, босите й крака стъпваха безшумно по дървения под. Роклята като че ли я пренасяше от тази уединена ферма на място, където я очакваше някой много специален човек.

Почувства нечии ръце на талията си, нечий дъх на бузата си и разбра, че той бе дошъл. Само че нямаше светлина, нямаше радостно посрещане, защото валсът стана меланхоличен и тъжен и Джени усети как настръхва, когато устните му едва докоснаха страните й.

Тя рязко отвори очи. Краката й спряха да танцуват. Пулсът й препускаше. Нямаше музика, а стаята беше празна, но въпреки това тя можеше да се закълне, че преди малко не беше сама. С треперещи ръце разкопча миниатюрните копчета и роклята се свлече на пода. Остана да лежи там — полите й бяха разперени в кръг, сякаш беше застинала в средата на призрачния танц.

— Стегни се, за бога — промърмори ядосано. — Даваш прекалено голям простор на въображението си.

Звукът на собствения й глас не можа да прогони усещането, че не е сама и Джени потръпна. Сгъна роклята и я прибра в сандъка. Стегна каишките, вдигна дрехите си от пода заедно с дневниците и отиде в стаята си. Набързо взе душ, мушна се между хладните шумолящи чаршафи и се опита да се отпусне.

Гърбът я болеше, раменете й бяха схванати, но независимо от това, колко пъти наместваше възглавниците и се въртеше от едната на другата страна, сънят не идваше. Споменът за онази музика и призрачния й партньор в танца не я напускаше.

Както си лежеше в полумрака, погледът й бе привлечен от дневниците, положени на стола. Като че ли я зовяха. Настояваха да бъдат прочетени. Джени се съпротивляваше, но натрапчивата мелодия зазвуча отново… Докосването на ръцете и студената му целувка я накараха да потрепери. Не от страх, а от нещо друго, което не можеше да обясни… Той искаше тези дневници да бъдат отворени и тя не бе в състояние да се съпротивлява.

Най-старият дневник беше разпокъсан и подвързан с твърда хартия. Страниците бяха изтънели и протрити. На първия лист една детска ръка бе написала:

„Това е дневникът на Матилда Томас, четиринайсетгодишна.“

Когато Джени започна да чете, призрачната музика спря.

Глава 5

Джени бавно изплува от света на Матилда с мокро от сълзи лице и със съзнанието, че е прекарала цялата нощ с това момиче, което бе прогонило очарованието на Чаринга, като й бе разкрило как фермата се бе превърнала в затвор. Струваше й се, че чува равномерния постоянно приближаващ се тропот на коня на онзи негодник Марвин, който щеше да я настигне и върне обратно. Сякаш споделяше страха на Матилда, която знаеше, че няма кой да чуе виковете и да й помогне.

— Твърде късно — прошепна тя. — Много съм закъсняла, за да мога да направя каквото и да било.

Когато сълзите й изсъхнаха и образите избледняха, тя осъзна, че Матилда сигурно се бе научила да се бори — да оцелява въпреки кошмарния живот с Марвин — иначе нямаше да има повече дневници. Погледът й се задържа върху купчината тетрадки. Те бяха доказателството и между техните мълчаливи страници се намираха отговорите на всичките й въпроси, породени от прочетеното през нощта.

— Добро утро. Ето я и закуската. — Симон нахлу в стаята. Жизнерадостната й усмивка замръзна, когато погледна към Джени. — Какво става, мила? Лоши сънища?

Джени поклати глава, бе твърде разстроена, за да може да говори. Мислите й все още бяха при Матилда, на онова място, където тя бягаше с всички сили, за да се спаси.

Симон остави препълнения поднос на земята и застана с ръце на кръста и поглед, вперен в разпръснатите по леглото тетрадки.

— Знаех си, че ще се случи нещо такова. Цяла нощ си ги чела, нали? Резултатът е налице — разстроили са те.

Джени беше без дрехи под завивката и се почувства странно уязвима под загрижения поглед на по-възрастната жена.

— Добре съм. Наистина — каза тя със заекване.

Симон цъкна с език, събра бързо омразните дневници и ги хвърли върху тоалетката.

— Никога не съм могла да проумея тези писания — изрече тя, докато ги подреждаше. — Брет хубавичко ще ме наругае, ако разбере. Каза ми да се погрижа да си починеш добре.

„Колко интересно — помисли си Джени с ирония. — Не знаех, че го е грижа за мен.“

— Остави Брет Уилсън на мен, Симон — каза твърдо. — Аз съм голямо момиче и мога да се грижа за себе си.

Симон изсумтя, вдигна подноса и го постави на леглото.

— Като закусиш, ще се почувстваш по-добре.

— Благодаря — промърмори Джени и потръпна от отвращение при вида на пържените яйца и мазния бекон. Как можеше да яде, когато Матилда беше държана като затворничка? И как можеше да се концентрира върху бърборенето на Симон, когато единственото й желание бе да се върне към 1924 година?

Симон излезе от стаята и няколко минути по-късно на Джени й се стори, че чува потракването на тенджери в кухнята. Клепачите й трепнаха, когато долови мелодията на валса, изпълнявана от някакъв далечен оркестър. Миризмата на лавандула изпълни стаята. Тя потъна в миналото, което я примамваше през пространството и времето в дълбок безпаметен сън, където призрачни сенки, приближаващите копита и силни насилнически ръце населяваха сънищата й.

Когато няколко часа по-късно Джени отвори очи, цялото й тяло блестеше от пот. Полежа известно време, объркана и смутена, докато не събра сили да приеме действителността и да се отърси от кошмарите. Слънцето прогони страшните видения и звуците на Чаринга заглушиха писъците.

— Това е смешно — възнегодува тя, като стана от леглото и уви чаршафа около тялото си. — Държа се като пълна глупачка.

Погледът й падна върху купчината тетрадки, които Симон бе подредила на тоалетката. Знаеше, че по-късно ще се върне към тях.

— Но не сега — изрече тя решително.

Уви по-плътно чаршафа около себе си и се запъти по коридора към банята. Дрънкането на тенджерите в кухнята изведнъж престана и Симон се появи иззад ъгъла.

— Не си докоснала закуската — каза с укор.

— Не бях гладна — опита се да се оправдае Джени. Защо Симон я караше да се чувства като непослушно дете?

По-възрастната жена я изгледа критично, после въздъхна.

— Знаех си, че си капризна, затова направих много вкусна супа.

Тя поведе Джени към кухнята с нетърпящ възражение вид и показа супената чиния, пълна с месо и зеленчуци, и топлия печен на жар хляб.

Джени стисна чаршафа, осъзнала, че отдолу няма никакви дрехи.

— Добре съм, Симон. Само съм малко изморена от дългото пътуване — усмихна се тя насила. — Тази супа изглежда наистина апетитно.

Симон седна на срещуположния край на масата и хвана с две ръце тежката бяла чаша, пълна с чай с цвят на кал, чиято пара струеше в лицето й. Тя не откъсваше очи от Джени, която смело изяде три лъжици от супата.

— Вкусно — промърмори.

Наистина беше така. Гъста и засищаща, точно каквато й бе нужна, за да прогони нощните сенки. Скоро чинията бе празна.

— Сега трябва да взема душ и да се облека. — Джени погледна часовника си. — Наистина ли е толкова късно?

— Сигурна ли си, че си добре? — Симон не изглеждаше много убедена, но и тя погледна часовника си. — Явно си имаше и друга работа. — Излизам на двора, за да нахраня пилците. Ако ти трябвам, само извикай.

Джени проследи с поглед как Симон слезе с клатушкане по стъпалата и се скри зад ъгъла. След като шумът от стъпките й заглъхна, тя се отправи към банята.

Няколко минути по-късно бе облечена и стоеше на верандата. Влажната й коса нежно охлаждаше тила й в обедната горещина. Тя вдъхна аромата на сгорещената земя и погледна към двора, където цареше оживление. Сезонът на стригане на овцете беше в разгара си и тя нямаше търпение да види дали животът по тези места е още същият, какъвто го помнеше от детските си години във Валуна.

Кошарата, в която се стрижеха овцете беше най-голямата постройка в Чаринга. Беше построена върху здрава тухлена основа и около нея имаше ограда. Въздухът наоколо бе напоен с прах, с блеенето на овцете и виковете на стригачите. Зад нея имаше лабиринт от други кошари.

Когато стригачите приключеха с някоя овца, на нейно място вкарваха следващата. Помощник-овчарите, повечето от които бяха млади и чернокожи, събираха накуп животните и подвикваха към кучетата, които подгонваха рунтавите овце, като ги хапеха и ръмжаха, опитвайки се да ги подчинят на някакъв ред.

Джени поседя известно време така. Гледката й напомни времето, когато, също като сега, стоеше край кошарите във Валуна. Обстановката не беше по-различна. Старите методи все още си бяха най-добрите. Джени заобиколи кошарата от другата страна, където остриганите овце се бутаха една в друга надолу към резервоарите с дезинфекционна течност. Силни, опитни ръце ги повдигаха, слагаха им печати, мокреха ги и ги инжектираха, след което ги пускаха в съседната кошара да преживяват болката си. Работата под безмилостното слънце бе тежка, но мъжете бяха жизнерадостни, въпреки потенето и усилията да контролират глупавите животни. Някои от тях успяваха да вдигнат глава и да извикат „Добър ден, госпожо“, преди да продължат борбата.

Джени кимаше в отговор и се усмихваше. „Поне не се правят, че не ме забелязват — помисли си тя и продължи разходката си в друга посока. — Сигурно се чудят какво, по дяволите, търся тук. Пит щеше да се оправи с всичко по съвсем различен начин. Щеше да знае какво да направи и какво да каже. Щеше да усети настроенията им и да реагира по уместен начин.“ Джени въздъхна. Тук не зачитаха жените за нищо. Сидни и процъфтяващата й артистична кариера сякаш бяха на светлинни години от тук.

Безцелното й бродене я доведе пред входа на кошарата за стригане на овцете. Като дете във Валуна, а после и през юношеските си години, тя помагаше в пренасянето и товаренето на вълната в камионите. Стригането предизвикваше голямо вълнение във фермата. Идваха нови работници, в близките ливади се събираха огромен брой овце и настроението на всички бе приповдигнато от предвкусването на печалбата. В онези дни стригачницата представляваше голяма загадка. Това бе място, където мъжете се потяха и ругаеха, но винаги бяха весели. След кратко колебание, Джени се покатери по стъпалата.

Гледката спря дъха й. Извитият свод на покрива внасяше светлина и простор в кошарата, която беше два пъти по-голяма от тази във Валуна. Помещението беше дълго и широко, огласяно от бръмченето на електрическите машинки за стригане и жизнерадостните ругатни. Миризмата на ланолин и вълна, на пот и катран беше замайваща и й напомняше за нейното детство и за всичко, което й бе липсвало през тези години. Джени бръкна дълбоко в джобовете си и застана тихичко на вратата, наблюдавайки оживлението и суматохата.

Вътре имаше двайсетина стригачи, голи до кръста, наведени над блеещите овце, приклещени между коленете им. Момчето, което отговаряше за катрана беше на около десет години, с кожа с цвят на разтопен шоколад, бели зъби и големи кафяви очи. Кофата с катрана изглеждаше прекалено тежка за крехките му рамене, но когато се затича, за да обгори една лоша драскотина върху хълбока на една овца, Джени видя, че впечатлението й е било погрешно. В това тяло имаше много повече сила, отколкото изглеждаше на пръв поглед.

Трима мъже събираха остриганата вълна, мятаха я на дългата маса в другия край на кошарата и я сортираха и оформяха в бали. После я подреждаха при вече готовите бали, подготвени за транспортиране с камион до железницата. Джени знаеше, че това беше най-важната работа в кошарата. Изискваха се специални умения, за да се прецени качеството на вълната и тя не се изненада, че Брет бе един от сортировчиците.

Облегна се на вратата, докато го гледаше как работи. Също като останалите и той бе съблякъл ризата си. Широките му рамене и мускулестият гръден кош блестяха от пот. Бели кожени панталони плътно обгръщаха тесния му ханш. Бе свалил шапката си и непокорната черна коса, която на моменти изглеждаше синьо-черна от светлината, падаше на чупки по челото и тила му.

Той определено беше високият тъмен тип, описван от писателите романтици. От такива привлекателни, силни и мълчаливи мъже можеш да очакваш единствено неприятности. Никога не знаеш какво мислят и е невъзможно да водиш нормален разговор с тях.

„Добре, че Даян не беше тук — помисли си Джени. — Щеше да си падне по тези мускулести форми и да убеди за нула време Брет да й позира, полегнал на една от мароканските й възглавнички.“ Картината, която изплува във въображението й я накара да се изкикоти.

Само след няколко секунди осъзна, че настроението в кошарата не бе същото и когато смехът утихна, забеляза, че машинките не работят и че всички очи бяха вперени в нея. Тя се огледа и видя само недружелюбни лица. Самоувереността й се стопи. Защо я гледаха по този начин? Какво нередно бе сторила?

Тежките стъпки на Брет разтърсиха дъските на пода, докато прекосяваше кошарата. Лицето му имаше буреносно изражение, а пръстите на ръцете му бяха свити в юмруци. Тишината стана нетърпима и всички наблюдаваха действията му.

Нямаше време да си отвори устата, нито пък да помисли. Ръката му стисна като менгеме нейната и я издърпа през вратата и стъпалата към двора.

Джени се отскубна от него и разтри следите, които силните му пръсти със сигурност бяха оставили върху ръката й.

— Как се осмелявате? — изсъска тя. — На какво мислите, че си играете?

Сивите му очи бяха разгневени и зли.

— Не е позволено в стригачницата да влизат жени. Носи нещастие.

— Какво?! — Джени не можа да каже нищо от удивление.

— Чухте ме — отвърна навъсено той. — Да не сте влезли повече тук!

— От всички арогантни… Как се осмелявате да ми говорите по този начин? — Гневът й утихна, когато осъзна, че всички мъже в кошарата, както и тези на двора бяха спрели работата си и ги гледаха с любопитство.

— Аз съм управителят и аз ръководя работата, независимо дали вие сте собственичката или не. Кошарата, където се стрижат овцете не е място за жени. Присъствието им предизвиква злополуки — каза твърдо той.

Джени тъкмо щеше да му даде да се разбере, когато той се обърна и изчезна в кошарата. Мисълта за любопитните очи и наострените уши наоколо, обузда гнева й. „Негодник! За какъв се мислеше?“

Поколеба се да се върне обратно и да се разправи с него на място, но осъзна, че така само ще се унижи допълнително, затова разрови праха с тока на ботуша си, стисна юмруци в джобовете и тръгна към ливадата. От всички безчувствени, дебелоглави, невъзпитани мъже, които бе срещала, този тук ги надминаваше във всичко. И, бога ми, наистина знаеше как да я предизвика.

Расовите коне я погледнаха с леко любопитство, преди да продължат да пасат сочната трева. Джени се подпря с ръце на оградата и възвърна самообладанието си. Смущението й намаляваше с всяка изминала минута. Чудеше се какво й става. Обикновено бе много спокойна и владееше чувствата си. Защо му позволяваше да влиза под кожата й по този начин?

Топлият ветрец огъваше тревата, сякаш невидими крака танцуваха по ливадата. Тръпка премина по тялото й. Очарованието на Чаринга бе помрачено от някаква мощна и мрачна сила. Присъствието й се чувстваше, както и музиката, която я съпътстваше.

Мислите й се върнаха към дневниците и застиналата тишина в гробището. Също като Матилда и тя бе омагьосана. Сега цялото й същество бе нащрек. Не само любопитството я бе довело тук, но също и нуждата да открие корените си, останали далеч назад в опитите й за самоутвърждаване. Не можеше да отрече, че програмата й се бе променила. Тя бе тук именно заради Матилда. Заради това четиринайсетгодишно момиче, което имаше нужда да разкаже историята си на някого, който щеше да я разбере.

Джени въздъхна. Изобщо не трябваше да идва тук. Възлагаше прекалено големи надежди на това пътуване и очакваше, че Чаринга ще й даде нов смисъл на живота сега, когато Пит и Бен си бяха отишли. Чаринга обаче й донесе само объркване.

Джени остави конете да пасат и продължи да броди около постройките. Плевни, пълни със сено; складове с машини и варели със смазочно масло; работници, които бяха заети с ежедневната си работа; овце, които блееха и трополяха. Безцелната й разходка я отведе при кучкарниците.

Малките кученца бяха изключително сладки с живите си очички, неукрепналите крачка и пухкавите опашчици. Тя вдигна едно от тях и зарови лице в козинката му. То леко я близна и Джени се засмя. Никой не бе в състояние да прогони черните мисли така, както едно малко животинче.

— Оставете проклетото куче долу!

Джени се вцепени, а кученцето продължи да мърда в ръцете й. Общуването с Брет Уилсън й беше дошло в повече за този ден.

— Това не е стригачницата, господин Уилсън. Ще го пусна, когато аз реша — тросна се тя.

Сивите очи се кръстосаха с виолетовите за един продължителен миг.

— Тези кучета не са домашни любимци. Всички тук трябва да заработват хляба си — включително и кучетата. Ако не стават за овчарски кучета, ги умъртвяваме.

— Обзалагам се, че стават — рязко отвърна тя. — Жалко, че процедурата не е същата за груби управители.

В очите му пробляснаха златни искрици и ъгълчетата на устата му се разтеглиха в лека усмивка.

— Да застреляте управителя ми се струва малко прекалено, госпожо Сандърс.

Джени отново зарови лицето си в козината на кученцето. Този мъж й се присмиваше и тя не искаше той да забележи, че на нея й бе весело.

Брет пъхна ръце в джобовете си.

— Да приемем, че започнахме не както трябва, госпожо Сандърс. Какво ще кажете за примирие?

— Не аз започнах войната — каза тя с нетърпящ възражение тон и го погледна право в очите.

— Нито пък аз — отбеляза той с примирена въздишка. — Но на място като това трябва да има правила. Когато мъжете си отвличат вниманието по време на стригане, стават злополуки. А, повярвайте ми, вие ги разсейвате.

Той втренчи очи в нея. Веселите искрици още се долавяха в погледа му.

— Що се отнася до кученцата… — той въздъхна. — Много е трудно да ги убиеш, когато се привържеш към тях.

Той взе мълчаливо кученцето от ръцете й и го върна при майка му. После повдигна шапката си за сбогуване и се отдалечи с бавни крачки.

Джени го гледаше как прекосява двора и осъзна, че й харесва да спори с него. „Поне има чувство за хумор — помисли си тя. — Жалко, че не го проявява по-често.“

Като хвърли един последен продължителен поглед към кученцата, Джени тръгна към къщата. Не можеше да се включи в работата на фермата, защото нямаше необходимите умения, но и не можеше да стои със скръстени ръце. Изпита завист към Симон. Тя познаваше правилата тук и с лекота успяваше да наготви за стотина души в непоносимата горещина на полупустинния климат. Тежеше на мястото си, знаеше какво да направи, за да изкара прехраната си.

— Господи — въздъхна Джени, — чувствам се напълно безполезна. Трябва да има все нещо, което мога да правя.

Като взимаше по две стъпала наведнъж, Джени отиде в кухнята и си направи чай. Сложи няколко бисквити в чинийката, излезе на верандата и седна на люлката, която бе окачена на куки за гредите. Тихото триене на дебелото въже през металните пръстени я връщаше към безбройните отминали лета и постепенно с люлеенето напред-назад, Джени, почувства как се отдалечава от шума на двора и в кошарите. Бе горещо дори и в сянката на верандата. Листата на пиперовите дървета и цветовете на тропическите храсти не помръдваха в нажежения въздух. Сред евкалиптовите дървета се обаждаха птици, а една двойка опосуми сновеше нагоре-надолу върху покрива на верандата.

С напредване на времето чаят й изстина, а слънцето се придвижи към хоризонта и мислите на Джени се върнаха към Матилда. По онова време Чаринга е била по-малка, по-недоходоносна, но ако Матилда можеше да я види сега, щеше да открие много познати неща.

Джени се вгледа в маранята и й се стори, че вижда онази слаба фигурка, увита в шарен шал, да тича боса през двора към потока. Тръпки полазиха по гърба й, когато фигурката се обърна, погледна я и й даде знак да я последва. Очевидно се опитваше да осъществи контакт — да приближи Джени към онези дълги зловещи дни и да я направи свидетел на злодеянието, което продължаваше и до днес. Но защо? Защо бе избрала именно Джени, за да разкрие живота си?

Чаят бе забравен, Джени гледаше втренчено в хоризонта. Чувстваше се странно привлечена от това дете на пустошта. Като че ли бяха сродни души и съдбите им някак си се преплитаха — и знаеше, че колкото и ужасно да бе пътуването, тя нямаше да изостави Матилда насред път.

Джени влезе вътре, взе втория дневник и се покатери на леглото. Отвори го с треперещи пръсти и след дълга въздишка, започна да чете.

Животът в Чаринга се бе променил. Матилда се стремеше да се слее със сенките и да стане колкото се може по-незабележима. Духът й не бе пречупен и умът й трескаво кроеше планове за отмъщение заради нещата, които Марвин й причиняваше през онези безкрайни нощи след връщането й.

Дните преминаваха в месеци и тя ставаше по-съобразителна и находчива. Пиянството му се превърна в нейно спасение и макар че стопяваше парите от продажбата на вълната, Матилда го поощряваше. Веднъж изпаднал в пиянски унес, Марвин вече не представляваше заплаха за нея. Но и това не й помагаше да заспи. Нощ след нощ, изтощена от тежката еднообразна работа, тя лежеше будна в леглото, с обърнат към вратата поглед и наострен слух за шума от стъпките му.

Една заострена пръчка се превърна в смъртоносно оръжие в слабите й бързи ръце, когато се опитваше да се защитава, но много често тя се обръщаше срещу нея. Отровните плодове и листа, които слагаше в храната му не действаха. Като че ли нищо не можеше да го досегне. Силите й се изчерпваха с течение на месеците на постоянно малтретиране, които започнаха да вземат своя дан. Сякаш това мъчение нямаше край, тази алчност нямаше засищане. Трябваше да го убие.

Острието на брадвата проблясваше под лунните лъчи, които се промъкваха през процепите на капаците и се отразяваха върху метала. Кръвта шумеше в ушите й, докато стоеше заслушана в притихналата къща. Матилда бе мечтала за този миг, кроила бе тайни планове и бе чакала да събере достатъчно кураж, за да изпълни замисленото. Сега стоеше в кухнята, стиснала здраво брадвата. По лицето и ръцете й имаше синини от последния й опит да се защити.

Дъските на пода изскърцаха, когато тя се промъкна на пръсти и със затаен дъх през кухнята. Зад затворената врата се чуваше равномерното му хъркане.

Матилда протегна ръка към бравата и натисна бавно дръжката — милиметър по милиметър, докато пантите не издадоха тих звук и вратата не се отвори. Сърцето й препускаше, кръвта бушуваше в ушите й, ръцете й трепереха. Навярно той чуваше всичко това.

Вече го виждаше. Лежеше по гръб с отворена уста и гърдите му се повдигаха и спускаха в такт с хъркането.

Матилда се промъкна от едната страна на леглото. Впери поглед в омразното лице, силните насилнически ръце и тежкото тяло и вдигна брадвата.

Лъч светлина проблесна върху закалената стомана. Гърлото й се бе свило. Сърцето й щеше да изскочи от гърдите, докато стоеше надвесена над него.

Марвин изсумтя и погледна към нея с мътни очи.

Матилда се олюля. Страхът я правеше слаба, изцеждаше куража й. Тя избяга обратно в стаята си. Този път сълзите бяха по-горчиви от всякога, а провалът й — опустошителен. Духът й най-накрая бе пречупен.

Лятото и сушата, която го съпътстваше, се проточиха до Коледа и Нова година. На хоризонта започнаха да се събират облаци, черни и купести, предвещаващи дъжд. Матилда, Марвин и Гейбриъл излязоха с конете да докарат оредялото стадо овце по-близо до къщата. Мръсните рунтави задници на добичетата се бутаха едни в други, а Блу тичаше от едната до другата страна, за да ги събира. Конските копита вдигаха облаци прах, който заслепяваше ездачите и влизаше в гърлата им.

Матилда заби пети в корема на жребеца и го пришпори по стръмния бряг на реката след една заблудила се овца. Тя пресече опита й за бягство и свирна на Блу, за да я подгони обратно при другите. Стадото прекоси огромните тревни пространства. Матилда гледаше с отчаяние намалелия брой овце. Тази година загубиха много от тях заради дивите кучета динго и заради сушата. Вече не можеха да си позволят да плащат надници на работниците, а земята, за която се грижеха, бе твърде голяма за двама мъже и едно момиче.

Посещенията на Марвин в кръчмата ставаха все по-продължителни и въпреки че Матилда бе благодарна за тези малки почивки, знаеше, че в скоро време щяха да бъдат разорени. Къщата се превръщаше в съборетина, термитите рушаха хубавите някога плевни. Потоците бяха затлачени и трябваше да се изчистят, оградите — да се стегнат, полските площи — да се освободят от настъпващите диви храсти и треви. Водата едва църцореше — нуждата от нов кладенец вече бе неотложна.

Тя въздъхна примирено и подкара коня към пасбището, близо до къщата. Етън Скуайърс не криеше желанието си да притежава Чаринга и Марвин я притискаше да продава. Тя обаче за нищо на света не искаше да се раздели с наследството си. Етън Скуайърс нямаше да й го отнеме. Нито пък доведеният му син.

Матилда се усмихна под кърпата, която бе омотала около устата и носа си, за да се предпази от праха. Етън вероятно си мислеше, че е много хитър, но тя бе прозряла нечестния му план и бе непреклонна. Андрю Скуайърс можеше и да е красив и образован, но тя не изпитваше нищо, а и никога нямаше да почувства каквото и да било към него. Проклета да бе, ако се продадеше срещу земята, само за да избяга от баща си. Чаринга бе твърде много за нея, а женитбата с Андрю означаваше да я загуби.

Пасищата на Чаринга бяха придобили жълт цвят под безмилостното небе. Веднага щом пуснаха стадото зад оградата и затвориха портите, тя се отправи към къщата. Помисли си тъжно, че вече не можеше да я нарече дом. Само място, където успяваше да оцелее още един ден.

Марвин се смъкна от седлото и пусна уморения кон зад оградата. Отдели Лейди от останалите и й сложи юздите. Кобилата извъртя очи, когато се метна на гърба й.

— Заминавам за Уолаби Флатс.

Матилда скочи от коня си и го пусна да пасе. Почувства силно облекчение, но не се осмеляваше да вдигне, очи, за да не се издаде.

— Погледни ме, момиче! На теб говоря.

Матилда долови заплахата в тона му. Бе абсолютно спокойна, очите й не изразяваха нищо, когато го погледна, но отвътре цялата трепереше.

— Етън и неговото синче няма да се доберат до нашата земя. Знам какво преследва, но няма да го получи. — Той я изгледа сърдито. — Ясно ли е?

Тя кимна. Това бе единственият въпрос, по който бяха единодушни. Марвин се наведе от седлото, повдигна брадичката й с дръжката на камшика и я принуди да го погледне право в очите.

— Няма ли да има целувка за довиждане? — попита той подигравателно.

Силна ненавист бушуваше в гърдите й, когато пристъпи напред и едва докосна със стиснати устни брадясалата му буза.

Той се усмихна с нескрит сарказъм.

— Това не ми прилича на целувка. Сигурно се пазиш за Андрю Скуайърс. — Очите му с цвят на олово я изгледаха злобно. Задържа я още малко, после я пусна. — Помни какво ти казах, момиче. Ти ми принадлежиш — същото се отнася и за Чаринга.

Марвин сръга с шпорите коня в корема и препусна през двора.

Матилда гледаше прашната диря след него, докато не се стопи в далечината. Тишината на Чаринга я обгърна, внесе мир в душата й и възвърна енергията й. Тя погледна към небето. Предвещаваше дъжд, но дали това не бе само напразна надежда — облаците се разкъсваха и се придвижваха към Уилга.

Матилда нахрани прасетата и затвори кокошките, после прекоси двора, за да поговори с Гейбриъл.

Старият мъж бе клекнал край димящия огън. Тенджерата къкреше, пълна със задушено месо от кенгуру и зеленчуци.

— Дъждът приближава, господарке. Духовете на облаците разговарят с вятъра.

Матилда пое дълбоко въздух. Прав беше. Вятърът се бе променил и тя усещаше мириса на дъжд.

— По-добре да преместите колибите си. Когато потокът прелее, ще отнесе всичко.

Жълтите му зъби блеснаха, когато се засмя. Кимна в съгласие.

— Първо яденето. Има предостатъчно време.

Беше прав. Само още два дни имаше изпепеляващи горещини и сухи ветрове, после настъпи дъждовният сезон. Поройни дъждове се изливаха върху ламаринения покрив и чукаха по стъклата на прозорците. Водата запълни ямите, напои спечената земя и превърна потоците в пълноводни реки. Мълнии пронизваха черното небе, трещяха като пистолетни изстрели и превръщаха нощта в ден. Тътенът на гръмотевиците разтърсваше малката къща из основи.

Матилда се бе сгушила до старата печка. Не можеше да направи нищо повече. Конете бяха на топло в обора, Гейбриъл и семейството му — в плевнята със сеното. Овцете бяха изложени на риск, но останалите животни, затворени на сигурно място. От Марвин нямаше и следа.

— Само ти и аз сме тук, Блу — мълвеше тя и галеше старата овчарка по копринената козина на главата. Кучето изглежда разбираше потребността й от общуване, защото я близна по ръката.

Матилда загърна раменете си с шала. Къщата беше направена така, че да държи прохлада през горещите лета. Сега обаче вътре беше леденостудено. Димящият огън почти не затопляше стаята, а керосиновата лампа хвърляше само малък кръг светлина и не можеше да разпръсне сенките в ъглите. Независимо от това Матилда се чувстваше в безопасност. Дъждът беше неин съюзник. Той държеше Марвин далеч и възраждаше природата за нов живот. Скоро пустошта щеше да се покрие с растителност: диви бели анемонии, гъста трева и жилави фиданки.

Матилда се облегна назад, клепачите й натежаха. Тази нощ можеше да спи спокойно.

Силно тропане наруши съня й, тя скочи уплашено на крака и грабна пушката. Блу изръмжа заплашително и застана с разкрачени предни лапи и настръхнала козина.

— Кой е там? — извика Матилда силно, за да надвие тропането на дъжда по ламарината.

— Тери Докс от Караджонг, мила. Пусни ни да влезем.

Матилда се взря през пелената от дъждовни струи по прозореца, която й пречеше да вижда какво става навън. На верандата се очертаваха само някакви неясни силуети.

— Какво искате?

Тя сложи един куршум в цевта на пушката и издърпа назад петлето.

— Носим баща ти. Пусни ни вътре.

Матилда смръщи вежди. Защо беше цялата врява, ако ставаше въпрос за Марвин? Нещо не беше наред. Тя прилепи лице към прозореца. Силуетите помръднаха и се приближиха. Вече се виждаше, че са двама души. Като че мъкнеха нещо тежко. Марвин сигурно отново бе загубил съзнание и другарите му го носеха вкъщи.

Тя въздъхна облекчено. В това състояние поне не можеше да й причини нищо.

Стисна здраво пушката в едната ръка, докато отваряше вратата с другата. Вятърът яростно блъсна вратата и вкара в стаята листа и клонки от дърветата. Двамата мъже се вмъкнаха покрай нея. Марвин се люшкаше между тях. Тялото му се стовари на масата с тъп звук и тримата за момент застанаха мълчаливо.

Матилда премести погледа си от изплесканата с кал купчина на масата към двамата помощник-овчари, от чиито пелерини капеше вода. Имаше нещо странно в Марвин — беше прекалено неподвижен и тих.

Тери Докс свали смачканата си шапка и прокара пръсти през косата си. Очите му гледаха встрани и гласът му, обичайно жизнерадостен и весел, сега беше колеблив и несигурен.

— Открихме го, оплетен в едни коренища, на края на Караджонг. От коня нямаше и следа.

Матилда си помисли за Лейди и силно се помоли тя да не е пострадала. Погледна към Марвин.

— Значи е мъртъв — каза с равен глас.

Тери ококори очи. На младежкото му лице ясно се четеше недоумение от безразличието й. Той погледна към другия мъж, после надолу към пода.

— Толкова мъртъв, колкото може да бъде един удавник.

Матилда кимна и се приближи до масата. Дрехите на Марвин бяха скъсани и покрити с кал. По тялото имаше следи от сблъсъка му с острите камъни и стърчащите коренища. Лицето му беше мъртвешки бледо. Сега не изглеждаше толкова едър и страшен, колкото преди. Въпреки това, когато погледна към притворените му очи, потрепери от страх. Помисли си, че би могъл внезапно да отвори очи и да ги впери право в нея.

— Ще ти помогнем да го погребеш, мила. Ако искаш.

Матилда хвърли последен поглед на мъжа, когото ненавиждаше и кимна.

— Да. Твърде е тежък, за да се справя сама.

Тя прекоси стаята и сложи опушения чайник на огъня.

— Първо изпийте по чаша чай, за да се стоплите. Сигурно сте се вкочанили от студ.

Тя сложи още дърва в печката, наряза хляб и студено овче месо, ала през цялото време, докато шеташе, дори за миг не погледна тялото върху масата.

Двамата помощник-овчари се нахраниха и изпиха чая си мълчаливо. От дрехите им се вдигаше пара, докато седяха до бумтящия огън, без да изразяват любопитството си по друг начин, освен с поглед.

Матилда седна край огъня и се загледа в пламъците. Не я беше грижа какво щяха да си помислят. Ако познаваха Марвин в истинската му светлина, както тя го познаваше, щяха да я разберат.

— По-добре да започваме, мила. Ако не се приберем скоро, шефът ще прати хора да ни търсят, а трябва да нахраним и конете.

Матилда спокойно се загърна с шала и се изправи.

— Да вървим тогава. В бараката има лопати. Отивам да викна Гейбриъл, за да ви помогне.

Тя взе няколко скъсани чувала от брашно, които щяха да послужат за погребален саван на баща й.

Двамата ратаи отидоха за лопати, а през това време Матилда събуди Гейбриъл, който се надигна неохотно. Тримата мъже смъкнаха тялото от масата и с усилие го изнесоха през тясната кухненска врата в дъжда навън. Гръмотевиците им пречеха да се чуват един друг, затова Матилда посочи мястото и ги поведе натам. Всъщност не й се искаше да го погребва до майка си и нейните родители, но ако го заровеше в земята, на ливадата отстрани, хората щяха да я одумват.

Тя стоеше на дъжда без шапка, памучната рокля прилепваше към тялото й като втора кожа, водата проникваше през тънките подметки на обувките и краката й замръзваха. Наблюдаваше как лопатите с лекота загребват меката пръст. Мъжете положиха Марвин Томас в дълбокия изкоп, покриха го с чувалите, после с пръст. Веднага след това, Матилда се прибра в къщата.

Малко по-късно ратаите я последваха. Тя се запита дали не им се е сторило странно, че не прочете нито една молитва на гроба и не изпрати баща си по християнски. Вдигна глава и се загледа във водните струи, които се стичаха от покрива на верандата. Нека господ решава какво да прави с Марвин.

Гейбриъл побърза да се прибере на топло в плевнята при дебелата си жена. Двамата помощник-овчари се сбогуваха и потеглиха към Караджонг. Матилда постоя на верандата известно време, после се обърна, влезе вътре и затвори вратата зад себе си. Би могла да си тръгне, но вече нямаше защо да бяга. Свърши се. Беше свободна.

Дъждовете продължиха два месеца и Матилда имаше предостатъчно време да уреди документите за влизане във владение на имота. Оставаше с една съсипана ферма и силната воля да успее там, където Марвин се бе провалил. Единственото наследство от Марвин бе детето, което носеше в утробата си и което винаги щеше да й напомня за тези мрачни години.

Глава 6

— Стан организира игра на покер зад бараката на работниците. Брет, ти ще участваш ли? — Гласът на стригача звучеше заговорнически.

Брет погледна към кухнята. Ако мама Бейкър научеше, че и Стан участва, тогава на всички им се пишеше лошо. Той кимна.

— Добре, но първо трябва да свърша някои неща.

— Дали случайно тези неща нямат нещо общо с новата ни шефка? — намигна му Джордж и го сръга с лакът в ребрата. — Много е хубава, нали? Мисля, че можеш да опиташ с нея, приятелю.

Брет се изсмя.

— Трябва да излизаш повече. Само да ти замирише на парфюм и оглупяваш.

Джордж сви рамене, без да губи доброто си настроение и каза с въздишка:

— По-добре, отколкото на миризливи овце. Ако бях с двайсет години по-млад и малко по-красив, може би щях да си опитам късмета.

Брет изгледа кривият му нос, прошарената брада и оредяващата коса. Времето му бе минало отдавна.

— Рискът си е твой, приятел. Характерът й си го бива. Като буре с барут е.

Джордж повдигна въпросително вежди, но не каза нищо.

Брет се върна към яденето, а Джордж занесе чинията си в кухнята и излезе. „Ще трябва да си меря приказките — каза си Брет наум. — Стригачите умират да си почешат езиците с някоя клюка.“

— Къде е Стан? — Мама Бейкър се появи внезапно от кухнята, като бършеше ръце в престилката си.

Брет сви рамене и продължи да яде. Нямаше намерение да накисва приятел пред жена му, дори и да смяташе, че е пълен глупак.

Мама Бейкър въздъхна и седна на масата срещу него. Отвори кутията с тютюна и започна да си свива цигара.

— Защо някои мъже никога ги няма, когато ти потрябват? Беше ми обещал да поправи кухненската маса.

Брет дояде пудинга и облиза устни.

— Аз ще я оправя, мамче. Не се притеснявай.

Тя запали цигарата си и го погледна през дима.

— За негово добро е да не играе на покер — каза тихо. — Никога не знае кога да спре.

Брет бутна купичката настрана и извади цигарите си.

— Не го мисли. Ще се оправи — измърмори той.

Мама Бейкър го изгледа изпитателно, но не каза нищо повече и двамата продължиха да пушат мълчаливо. Брет можеше да познае по угриженото изражение на лицето й, че имаше и нещо друго, което я притесняваше.

— Разбрах, че сте имали пререкание с госпожа Сандърс — проговори тя накрая. — За какво беше?

Нещо очевидно я притесняваше, защото погледът й бягаше настрани, а пръстите й си играеха нервно с кутията с тютюн.

— Случило ли се е нещо нередно, мамче? — Брет не обичаше да я вижда в лошо настроение.

Тя поклати глава.

— Просто се чудех дали не ти е споменала нещо за онези стари дрехи… и останалите неща?

Брет се намръщи.

— Защо да ми споменава? Нали ти ги изнесе и изгори. — Той забеляза как тя се изчерви и придоби виновно изражение. — Нали така?

Дебелите й пръсти описваха кръгове по кутията, а очите й бяха втренчени в масата.

— Нещо такова — измънка тя.

Брет пое дълбоко дъх и прехапа устни. Проклетата жена бе позволила на Джени да види онези дневници!

— Какво имаш предвид, мамче? — попита я с тих глас, по-скоро укорително, отколкото обвиняващо, но всъщност беше бесен и само с голямо усилие на волята успя да запази спокойствие.

Най-накрая тя престана да си играе с кутията и го погледна в очите.

— Не знам защо вдигаш толкова пара за тези неща — каза в своя защита. — Това е само една купчина стари дрехи, а и тя толкова ги хареса. Мисля, че нищо няма да й стане, ако ги задържи.

Брет загаси цигарата си.

— Знаеш какво се говори. И след всичко, което е преживяла, не искам…

— Не искаш да намрази фермата и да я продаде? — прекъсна го настъпателно. — Ти и скъпоценната ти Чаринга — каза с укор. — Това място е прокълнато и ти го знаеш.

Той поклати глава.

— Не, не е прокълнато, мамче. Ти не разбираш.

Тя го изгледа войнствено.

— Много добре разбирам. Тук си се подредил много добре. Ако тя продаде фермата, вероятно ще си загубиш работата. Ще ти направи услуга. По-добре да си по-далече от това място.

Брет замълча след тези думи. Мама Бейкър бе засегнала болното му място. За него Чаринга бе всичко. От години ръководеше самостоятелно фермата, сякаш бе негова, и изпитваше гордост от това, че я превърна в една от най-добрите в Нов Южен Уелс. Ако Джени реши да я продаде, ще бъде принуден да напусне, а не можеше да понесе мисълта, че ще си тръгне оттук след всичко, което беше постигнал.

Пухкавата ръка на мамчето се задържа върху неговата.

— Съжалявам, миличък. Рано или късно трябва да свикнеш с тази мисъл. Така или иначе, какво би могла да прави една млада жена като нея на подобно място? Няма си мъж, нито корени по тези места, със сигурност няма и опит в ръководенето на овцевъдна ферма.

— Значи мислиш, че ще продаде фермата? — Брет съвсем помръкна.

— Е, и ти не направи нищо, за да я накараш да се почувства у дома си, не е ли така? — каза тя с горчивина. — Казаха ми за скандала в стригачницата, също и за кученцето. — Тя въздъхна тежко. — Мъже!

— Каквото повикало, такова се обадило — опита се да се оправдае той.

— Може и така да е, но не трябва да забравяш, че тя е сама тук и всичко й е още непознато. Остави мъжкарските пози настрана, Брет. Не бъди толкова суров с нея.

Брет мълчеше. Мамчето имаше право. Не трябваше да се държи толкова грубо с Джени.

Гласът на мамчето прозвуча помирително.

— Знам, че ти е тежко, миличък. Имай предвид, че тази ферма не е твоя. И никога не е била. Не бива да се престараваш.

Той прокара пръсти през косата си. Почувства се безсилен.

— Знаеш, че не мога, мамче. Това е мястото, което винаги съм мечтал да имам. Никога няма да мога да си купя дори наполовина толкова хубава ферма — не и след като голяма част от парите ми отиват за издръжката на Марлийн.

— В такъв случай не смяташ ли, че малко по-мило и приятелско отношение ще й помогне да се почувства по-добре тук? Тя е тук, за да прецени какво да прави с фермата, а първите впечатления са много важни.

Брет кимна.

— Аз вече й се извиних, мамче, и се опитах да й обясня за кученцето и стригачницата. Мисля, че ме разбра, защото сключихме примирие.

— Тогава защо не я виждам да излиза и защо седи сама в къщата? — попита мама Бейкър.

Брет пъхна ръце в джобовете и я погледна намръщено.

— Сигурно чете проклетите дневници — отговори през зъби.

Мама Бейкър сви рамене.

— Какво значение има това? Миналото не може да я нарани. Има право да знае историята на Чаринга.

— Говориш така, защото не си ги чела — отвърна Брет, без заобикалки. Сети се за Матилда и ранните години на Чаринга и тръпки го побиха. — Ако има нещо, което би могло да я прогони от тук, то това са тези проклети дневници.

Погледът на мамчето беше прям.

— Мисля, че ще останеш изненадан. Джени не ми прилича на човек, който лесно се плаши. Виж само — дошла е сама чак от Сидни — и то след загубата, която е преживяла. — Тя поклати глава. — Смятам, че е достатъчно силна и умна, за да може сама да вземе решение какво да прави.

Мамчето стана и с поклащаща се походка отнесе купичката в кухнята, а Брет остана да седи замислен. Джени Сандърс представляваше пълна загадка за него. Въпреки това се възхищаваше на силния й дух и на чувството й за хумор. Може би трябваше да престане да мисли толкова за хорското мнение и да я опознае малко по-добре. Щом вече бе започнала да чете дневниците, то тогава трябваше да й покаже, че нещата от времето на Матилда са се променили, че старите духове са прогонени и няма нищо, от което да се страхува.

„Само че не тази вечер — помисли си той, като погледна часовника си. — След като поправя кухненската маса, ще стане много късно за посещения.“

За момент Джени откъсна очи от избледнелите редове. Силата на духа на Матилда личеше от решително изписаните с молив думи и Джени се засрами от себе си. Съвременният живот я бе разглезил.

Затвори очи и се опита да си представи момичето, чиято разтърсваща съдба се разкриваше сега пред нея. Момичето, което бе имало достатъчно смелост, за да си купи морскозелена рокля и да танцува валс.

Нейното присъствие бе почти осезаемо — сякаш Матилда отново живееше в Чаринга и я наблюдаваше как прелиства страниците.

Джени престана да мисли за времето и околната действителност и продължи да чете. Потопи се отново в миналото, където животът бе труден и само силни жени като Матилда можеха да оцелеят.

Кобилата на Марвин се върна след две седмици. За няколко часа бе спряло да вали и слабото слънце багреше небето в металносив цвят. Тропотът на копитата й накара Матилда да излезе на двора и да ахне от изненада и радост. Тя хвана висящите й юзди и я заведе в обора.

Лейди беше отслабнала и мръсна, гривата й бе загубила блясъка си и едната й подкова липсваше, но изглеждаше щастлива, че си е вкъщи. Матилда я нахрани и напои добре, после я разчеса с гребен, докато кожата й не заблестя наново. Поглади гривата на кобилата, плъзна пръсти надолу по дългата й шия и допря длан, за да усети равномерния успокояващ ритъм на сърцето й. Завря лице в изпосталялото й тяло, миришещо на прах и немита козина, и започна да й говори напевно:

— Лейди, умницата ми. Добро момиче. Добре дошла у дома.

Дъждовете престанаха, земята изсъхна и небето отново се проясни. Пасищата избуяха със сочна зелена трева и разноцветни диви цветя. Стадо кенгура се настани под сянката на евкалиптите. Птици с пъстри пера се стрелкаха нагоре-надолу; въздухът бе станал чист и свеж след напоителните дъждове. Дойде време да събере стадото, да го огледа и да прецени как може да го опази от по-нататъшно унищожение.

Обличаше се за езда, когато чу барабанния ритъм на конски копита откъм двора. Матилда взе пушката, провери дали е заредена, после излезе на верандата.

Етън Скуайърс яздеше, седнал настрани, върху буен черен жребец, който пръхтеше и удряше с копита, като хвърляше буци кал и въртеше неспокойно очи. Скуайърс беше облечен в дълъг до глезените дъждобран и носеше кафява широкопола шапка, която засенчваше очите му. Матилда обаче забеляза гордо вдигнатата му брадичка и решителността в очите му. Посещението му не бе по съседски.

Тя вдигна пушката, хвана я с уверени ръце и насочи цевта към него.

— Какво искаш?

Етън свали шапката си.

— Дошъл съм, за да ти изкажа съболезнованията си, Матилда. Щях да дойда по-рано, но времето беше много лошо.

Матилда изгледа хубавите му дрехи и скъпия кон. Дали не се подиграваше с нея? Не можеше да прецени. Невъзможно бе да е дошъл само от уважение към човек, когото бе ненавиждал.

— По-добре казвай направо за какво си дошъл, Скуайърс, защото си имам работа.

Устните му се разтеглиха в усмивка, но Матилда забеляза как очите му отбягваха нейните.

— Напомняш ми за майка ти, Матилда. Цялата огън и жупел. Пушката не ти трябва.

Матилда я стисна още по-здраво.

— Това решавам аз.

Той сви рамене с премерено изтънчен маниер.

— Много добре, Матилда, ако точно това искаш. — Направи пауза и погледна към пушката. — Дойдох, за да те помоля да премислиш отново дали не искаш да продадеш Чаринга. — Той протегна напред облечената в ръкавица ръка, за да й попречи да го прекъсне. — Ще ти платя добра цена. Можеш да разчиташ на думата ми.

— Чаринга не се продава.

Пушката сочеше право в гърдите му.

Гръмкият смях на Скуайърс отекна в спокойната утрин и накара коня му да разтърси глава.

— Скъпо мое момиче, какво точно си мислиш, че можеш да постигнеш тук? — Той махна към подгизналите с вода ливади и порутени обори. — Това място се разпада и сега, когато дъждовният сезон мина, кредиторите на Марвин ще дойдат да си искат парите. Ще трябва да продадеш прасетата, машините, конете, а вероятно и останалите овце.

Матилда го изслуша невъзмутимо. Той беше мъж с власт, а тя — само на петнайсет години. Ако паднеше в ръцете му, щеше да загуби всичко. Знаеше, че е прав — беше прекарала много безсънни нощи в размисъл над дълговете и възможността да ги изплати.

— Защо се интересуваш от неща, които не те засягат? — каза рязко.

Сърцето й заби ускорено, когато й хрумна неприятно предположение.

— Нямаме дългове към теб, нали?

Изражението му се смекчи и той поклати глава.

— Обещах на майка ти, че ще те наглеждам и че няма да давам пари назаем на Марвин — Той се наведе напред. — Въпреки твоите опасения аз съм честен човек. Възхищавах се на майка ти и сега съм дошъл само заради нея. Ако получа Чаринга, то това ще е по честен начин.

Матилда го погледна право в очите и сърцето й заби още по-силно.

— Дори този начин да включва женитбата ми със сина ти?

Мълчанието му бе красноречиво.

— Не съм глупачка, Скуайърс. Знам, че Андрю прави каквото му кажеш — точно затова не искам да имам нищо общо с него. Можеш да му кажеш да престане да ми изпраща покани за неговите забави. Не ме интересува. И разбери — Чаринга не е за продан или размяна.

Етън загуби търпение. Изражението му се промени и очите му гневно засвяткаха.

— Ти, малко глупаво момиченце — просъска той. — Къде ще получиш по-добро предложение? Доведеният ми син ще ти осигури живот, за какъвто не си и мечтала и при това ще запазиш Чаринга.

— Само че Караджонг ще я погълне — каза Матилда с равен глас. — Не става Скуайърс.

— Как, по дяволите, си мислиш да управляваш това място сама и то без достатъчно животни.

— Ще се справя.

Матилда мислеше трескаво. Трябваше да има начин да избегне кредиторите на Марвин. Оцеляването на Чаринга зависеше от това.

Етън поклати глава.

— Бъди разумна, Матилда. Предлагам ти начин да започнеш на чисто, без дългове. Пусни ме да вляза, за да обсъдим условията. Ще се изненадаш от цената, която можеш да вземеш за фермата, независимо от състоянието, в което се намира в момента.

Той се изправи върху стремето, готов да скочи от седлото.

Матилда вдигна пушката.

— За теб съм госпожица Томас, Скуайърс. И не съм вече малко глупаво момиченце — каза с ожесточение. — Възсядай коня си и се махай.

Устните на Етън се свиха, а очите му святкаха гневно, докато сядаше на седлото. Дръпна рязко юздите на коня, който се стресна и започна да рие с копита в калта.

— Интересно ми е колко дълго смяташ, че можеш да оцелееш тук сама? Може и да си мислиш, че си издръжлива колкото майка си, но ти си само едно хлапе.

Матилда погледна цевта на пушката и сложи пръст на спусъка.

— По-голяма съм отколкото си мислиш. Ще съм ти благодарна, ако не се държиш с мен покровителствено. А сега изчезвай, преди да съм пуснала един куршум в модерната ти шапка.

Етън овладя буйния кон, като не сваляше очи от лицето й.

— Ще съжалявате, госпожице Томас — каза саркастично. — Обзалагам се, че няма да изкарате и месец. После ще ме умолявате да ви отърва от Чаринга. Само че тогава цената ще бъде много по-ниска.

Матилда наблюдаваше от верандата как Етън обърна коня и препусна в галоп към Караджонг. Разстоянието между двата имота бе повече от сто и петдесет километра, но тя не се съмняваше, че ще го види отново. Скуайърс беше хитър противник. Нямаше да се откаже толкова лесно.

Тя отпусна пушката и избърса потта от дланите си, докато гледаше смаляващите се фигури на коня и ездача. Трепереше цялата, но настроението й бе приповдигнато въпреки заплахите. Трябваше да внимава със Скуайърс, но първият рунд от битката за Чаринга бе спечелен от нея.

Матилда свирна и Блу дотича веднага, готов за работа, с наострени уши и светнали очи. Подтичвайки около краката й, я съпроводи до обора и приседна неспокойно, през това време тя оседла Лейди.

Докато яздеха с Гейбриъл към пасището, за да съберат овцете, както правеха всяка пролет, Матилда си мислеше колко много бе оредяло стадото. Но независимо от това овцете си бяха нейни и тя бе решена да успее там, където баща й не бе успял.

Джени затвори дневника. Гърбът я болеше, а клепачите й тежаха. Тя погледна часовника и видя, че бе прекарала повече от дванайсет часа в света на Матилда. Нощта се бе спуснала отдавна и Чаринга спеше, но въпреки умората, Джени чувстваше в себе си искрица надежда. Матилда се намираше на прага на новия си живот. Там, където някога бе имало само отчаяние, сега имаше надежда и решителност.

Джени стана от леглото и отиде при сандъка в кухнята. Отвори го и извади морскозелената рокля. Допря я до лицето си, преди да се мушне в копринените гънки.

Докато се движеше под такта на далечната музика, тя се зачуди дали призрачният й партньор ще се появи и този път, макар че всъщност това нямаше значение, защото знаеше, че Матилда й бе дала урок по оцеляване, какъвто нямаше да научи никъде другаде.

Глава 7

Джени се събуди от гласовете на розово-сивите папагали, които дърдореха сред пиперовите дървета под прозореца й и от сподавения кикот на папагалите кукабура, които пазеха териториите си в евкалиптовата горичка. Чувстваше се отпочинала и спокойна, въпреки недоспиването през последните няколко нощи. С удоволствие се изтегна в леглото и чак тогава стана.

Този ден имаше намерение да научи повече неща за Чаринга, да отдели време за наблюдение, да послуша разговорите на работниците, докато си вършат работата. Беше събота и, както вече знаеше от мамчето, се работеше само половин ден, така че щеше да има възможност да поговори със стригачите и помощник-овчарите, а може би и с аборигените. Беше решила да опознае реда тук, да изучи тънкостите и капаните на ежедневните трудности, с които Матилда сигурно се бе сблъсквала.

Джени се облече и си приготви чай. Следващото нещо, което искаше да направи, бе да започне отново да язди. За последен път бе яздила преди много години. Тя обичаше конете, но едно лошо падане във Валуна на петнайсетгодишна възраст, бе разклатило увереността й и сега се страхуваше от тях. Знаеше обаче, че за да проумее света на Матилда, трябваше да се потопи право в сърцевината му, а не да се крие в къщата, докато около нея животът продължаваше да тече.

Джени вдигна косата си на висок кок и нахлупи една стара филцова шапка, която намери окачена на една кука в кухнята. Погледна я за момент, като се зачуди дали не е била на Матилда, но реши, че сигурно е на Брет и дръпна периферията надолу. Ако му е трябвала, сигурно е щял да си я прибере.

Времето навън беше приятно. Слънцето не се бе показало напълно, небето имаше яркосин цвят. По двора, въпреки ранния час, вече кипеше живот. Кучетата лаеха, а работниците и конете се подготвяха за ежедневната си работа. Също като във Валуна и тук се долавяше вълнение от предстоящото стригане на овцете. Ден, който щеше да ги приближи към продажбата на вълната и плащането на надниците.

Джени пое дълбоко дъх, наслаждавайки се на свежия въздух, напоен с миризмата на акации. Смеещите се папагали висяха с главите надолу и миеха перата си с капките роса. Тези хитри разбойници! Импровизираният им душ не беше лоша идея. Джени нави ръкавите на прибраната в джинсите риза и се запъти към готварницата. Неколцина мъже вдигнаха шапките си за поздрав и забързаха нанякъде. Тя отвърна на поздравите им. Силно се надяваше, че усмивката й излъчва доверие.

Като се приближи към стригачницата, тя забеляза, че голият до кръста мъж, който се бръснеше до водната помпа, беше Брет. Джени забави крачките си. Май беше по-добре да не се виждат преди закуска, защото макар и да бяха стигнали до единно становище, вчерашният епизод в двора все още не излизаше от главата й и тя не бе сигурна, че Брет е настроен доброжелателно към нея.

Тъкмо се канеше да го заобиколи, когато погледите им се срещнаха в огледалото, подпряно на дръжката на помпата. Хваната натясно, Джени нямаше друг избор, освен да го поздрави. Този път за нищо на света нямаше да му позволи да я разстрои.

— Здравейте, господин Уилсън. Какво хубаво утро — бодро поздрави тя.

— Добро утро — отвърна Брет, нахлузи припряно ризата си и бързо започна да закопчава копчетата.

— Не си правете труда да се обличате заради мен — любезно каза Джени. Притеснението му й достави удоволствие, а и гледката не беше никак лоша.

Пръстите му застинаха, а погледът му не се откъсваше от лицето й, докато сваляше бавно ризата си. После продължи да се бръсне. Всяко движение на бръснача беше добре премерено.

— Днес съм решила да пояздя — съобщи Джени, като отклони вниманието си от почернелия му гръб и се върна към първоначалните си планове. — Има ли кон, който бих могла да взема за езда след закуска?

Брет внимателно плъзна бръснача от всички страни на трапчинката на средата на брадичката си, преди да й отговори.

— Тези коне не са обучени за разходки, госпожо Сандърс. Повечето от тях не са обяздени. — Той млъкна и се съсредоточи върху бръсненето.

Когато го погледна в огледалото, Джени забеляза закачливите искрици в очите му. Видя също и извитите ъгълчета на устните му, докато изплаква бръснача във водата. Този човек й се присмиваше. Тя пое дълбоко дъх и запази спокойствие. Този път нямаше да я подведе.

Бръсначът беше чист и проблясваше на слънцето. Брет я погледна замислено и каза:

— Сигурен съм, че ще можем да ви намерим някой подходящ кон. Във фермата има няколко кротки кобили, които сигурно ще свършат работа. Ще кажа на някое от момчетата да ви придружи.

Думите му разсмяха Джени.

— Няма нужда, господин Уилсън. Сигурна съм, че няма да се загубя.

Брет попи остатъците от крема за бръснене по лицето си с парче хавлиена кърпа и я погледна със сивите си очи.

— Не можете да яздите сама, госпожо Сандърс. Не е безопасно.

Джени вдигна брадичка и го погледна замислено.

— В такъв случай по-добре вие да дойдете с мен, господин Уилсън — каза тя с нетърпящ възражение тон. — Не се съмнявам, че ще мога да се възползвам от мъдростта ви, а и ми изглеждате достатъчно силен, за да ме защитите от всички опасности, на които бих могла да се натъкна.

— В случай че не сте забелязали още, госпожо Сандърс, в момента сме в разгара на стригането. Нямам свободно време — подметна Брет с ръце на бедрата си. Под едното му ухо имаше пяна от крема за бръснене.

— Колко е хубаво да си незаменим — промърмори Джени, като хвърляше поглед към закачливите искрици в очите му, които й действаха заразително. — Както и да е, събота е и се работи само до обяд. Уверена съм, че ще намерите начин да възложите отговорностите си на някого за известно време.

Брет полагаше усилия да не се разсмее.

— В такъв случай за мен ще е удоволствие да ви придружа, госпожо Сандърс.

Той се поклони театрално, след което подложи главата ги под водната струя на помпата.

— Благодаря — измърмори Джени, докато гледаше блестящите водни струйки по гърба му, после си тръгна. Знаеше, че я наблюдава и много добре разбира какво въздействие оказва върху нея.

„Ама че проклет мъж — помисли си ядосано. — Наистина може да те вбеси.“

Докато вървеше към готварницата, доброто й настроение надделя и тя се усмихна широко. Можеше и да е интересно да прекара деня с него.

Брет застана под утринното слънце. От косата му капеше вода, а порязаното място на брадичката щипеше силно. Не му се бе случвало от години това, но как да не се порежеш, като се мъчиш да не се разсмееш.

„Езда — помисли си с пренебрежение. — Къде, по дяволите, си мислеше, че се намира — в някакво ваканционно ранчо? Ако госпожата иска да язди, тогава ще й намеря кон, но се обзалагам, че утре няма да подскача наперено наоколо, нито да раздава заповеди.“ Нямаше по-добро средство от дълга езда, за да я свали от облаците и да я върне на земята.

Проследи я с поглед докато крачеше към готварницата, наблюдаваше с възхищение стегнатите й крака, обути в тесни джинси. После откачи кърпата и набързо се избърса. Тази жена носеше само неприятности и колкото по-скоро разбере какво е намислила, толкова по-добре.

Докато си обличаше ризата, Брет мислено изброяваше нещата, за които искаше да поговори с нея. Имаше въпроси, на които искаше да получи отговор, но нито един от тях не му се струваше точен. Тя нямаше вид на жена, която би разбрала обичта на един мъж към земята. Беше разглезена гражданка, за която Чаринга представляваше само едно приключение и то скоро щеше да й омръзне.

Брет погледна към готварницата. Госпожа Сандърс държеше бъдещето му в ръцете си. Новите собственици вероятно нямаше да искат да плащат на управител, а ако решеше да остане, нямаше никакви гаранции, че ще го задържи на работа. Мисълта да напусне Чаринга му причиняваше болка — разбра, че мамчето имаше право. Единственият начин да си помогне поне малко беше да се държи любезно с нея, нещо, което при други обстоятелства не би било трудно, но тя, изглежда, държеше да го предизвиква постоянно. Имаше малък опит с градски жени и не знаеше как да се държи. Той нахлупи отново шапката си.

— Я се стегни — промърмори сам на себе си и тръгна да закусва.

Първия човек, когото видя, беше Джени. Невъзможно бе да не я забележи — беше вдигнала косата си така, че изящната й шия изпъкваше, както и очертанията на гърдите й под пъхнатата в джинсите риза. Той бързо извърна поглед, когато виолетовите й очи срещнаха неговите, и седна в най-отдалечения край на масата. Наля си чаша чай от грамадния чайник и сложи четири лъжички захар. Щеше да му е необходима енергия и издръжливост за времето, което щеше да прекара с нея.

— Добро утро, Брет. — Мама Бейкър сложи пред него чиния с месо, яйца и пържени картофи. — Това ще те подкрепи за ездата с госпожа Сандърс. Приготвила съм ви и храна за обяд.

Разговорите изведнъж секнаха и десетки заинтригувани погледи се втренчиха в него.

— Вероятно ще сме се върнали за обяд — измънка той и заби вилица в месото.

Мамчето, като че ли нарочно не обърна внимание на смущението му, сякаш искаше да влоши положението. С ръце на хълбоците, тя намигна на останалите.

— Както кажеш, но няма защо да бързаш да се връщаш.

Мъжете наоколо се развеселиха и взеха да се побутват един друг. Стан Бейкър сръга Брет с лакът.

— Май си загазил, приятел. Помни ми думата, синко. Щом жените започнат да кроят планове, без да ни питат, значи трябва да се стегнем.

Мъжете посрещнаха мъдрия съвет с одобрителни възгласи.

— Стига си дрънкал, Стан — измърмори Брет с пълна уста. — Остави ме да се нахраня спокойно.

— Номерът е да не се оставиш да те впримчат.

Стан продължи да дърдори, докато палеше лулата си и се обърна към публиката, за да сподели с тях удоволствието от шегата си.

Брет погледна към края на масата, където седеше Джени. Тя не показваше никакво съчувствие към положението му. Не и след разговора им тази сутрин. А когато стана, за да занесе чинията си в кухнята, има дързостта да му намигне.

Апетитът му изведнъж изчезна, той бутна настрани почти пълната чиния и запали, цигара. Джени и мама Бейкър го направиха за смях и въпреки че бе свикнал да бъде обект на подигравки — бе най-малкият от четирима братя — от опит знаеше, че нещата могат само да се влошат, независимо от първоначалните добри намерения. Мамчето щеше да съжалява за това. При първия удобен случай щеше да я дръпне настрана и да й каже да престане да го сватосва. Всяка година се повтаряше едно и също. Именно тя го бе запознала с Лорейн и още не можеше да се откачи от нея.

Той продължи да пуши и си наля още една чаша чай. Поне успяваше да държи Лорейн на безопасно разстояние и ако успееше да укрепи това положение, щеше да се предпази от нахалните й ръце. Реши да не налива още масло в огъня, като се втурне веднага след шефката, и продължи да пие бавно чая си.

Стан пускаше кълба дим от лулата си, а мършавите му гърди се тресяха от кашлицата, предизвикана от силния смях преди малко. Брет го погледна загрижено и се запита още колко ли години му остават. Сигурно бе около шейсетгодишен, но въпреки това — един от най-бързите стригачи в Нов Южен Уелс. Чудно как това слабо и прегърбено тяло не се изморяваше никога.

— Време е да вървя на работа — каза Стан, сложи димящата лула в джоба на връхната си дреха и стана.

— Мамчето ме преследва из цял Куинсланд, преди да ме впримчи и успя само защото аз й позволих — засмя се той. — Помни, синко, никога не показвай на жените, че искаш да те хванат — това им дава сила.

Брет погледна дима, който излизаше от джоба на Стан.

— Някой ден ще се подпалиш с тази проклета лула.

Старият стригач извади лулата от джоба и изтърси пепелта в чинийката пред себе си.

— Не се притеснявай, приятелю. Възнамерявам да си умра в леглото, до моята съпруга. Мисля, че ти е време да се оставиш да те хване някоя от тях. Един мъж не може без женско присъствие около себе си.

— Няма нужда да ме мислиш, Стан. Харесвам нещата такива, каквито са — тросна се Брет и се надигна от масата, нахлупвайки шапката си. Разговорът бе взел неприятен обрат.

Стан се засмя и двамата излязоха навън. Там отново запали лулата си и запуши с наслада, като преди да се запъти към кошарата за стригане, грижливо стъпка клечката кибрит.

Брет се загледа след него. Никой не гасеше по-педантично кибритените клечки от хората, които живееха по тези места. Те познаваха опустошителната сила на огъня и пораженията, които нанасяше. Той се упъти към ливадата, замислен над думите на възрастния мъж, въпреки че не искаше да си го признае. Стан имаше право. Чувстваше се самотен. Нощите не бяха същите, откакто Марлийн го напусна. Къщата бе прекалено пуста, без да има с кого да си поговори за нещо различно от овцете. А откакто се бе върнал в общата барака, му липсваше възможността да послуша музика или да почете книга през дългите тихи нощи. Мъжете бяха добри другари, но от време на време му се приискваше да усети миризмата на парфюм и уюта, който само една жена можеше да създаде.

Брет примижа срещу слънцето, което се издигаше все по-високо в небето, недоволен от посоката на мислите си, и неохотно се зае да оседлава кобилата за госпожа Сандърс.

Джени седеше върху една от дървените летви на портата и наблюдаваше как Брет оседлава дорестата кобила. Както и останалите мъже в Чаринга, той беше неделима част от пейзажа и Джени не можеше да си го представи някъде другаде. Бе здрав и силен, кожата му имаше цвета на земята, бе жилав като тревата, която растеше тук и загадъчен като екзотичните птици и дивите цветя, които вирееха при този суров климат.

Джени съжаляваше за притеснението, което му причини на закуска. Искаше й се да можеше да предотврати тази ситуация, но от къде да знае, че Симон ще разкрие пред всички плановете им за деня, намесата й щеше да предизвика още повече коментари. Джени хранеше неясното подозрение, че Симон се опитва да ги сватосва и реши да поговори с нея като се върне. Брет не приличаше на никой от мъжете, които познаваше. Двамата нямаха нищо общо помежду си. Освен Чаринга. Но дори това не можеше да е основа за нещо повече от обикновено приятелство. За нещо повече бе твърде рано за нея, прекалено рано.

Джени скочи от летвата на портата, вдигна дисагите с храната и прекоси ливадата. Брет и двата коня я чакаха. Макар и да представляваха красива гледка на фона на планината и чаените дървета, искаше й се там да стои Питър. Това бяха неговите мечти, неговите планове за бъдещето и тя не бе сигурна дали е редно да ги осъществи без него.

Копнежът и тъгата сигурно бяха изписани на лицето й, защото при вида й широката усмивка на Брет замръзна.

— Ако искате да се откажете, госпожо Сандърс, можем да отложим разходката.

Джени отпрати мислите си и си сложи ръкавиците.

— Не, не съм се отказала, господин Уилсън. Ще ми помогнете ли да се кача?

Брет подложи длани под ботуша й и я повдигна леко към седлото. След това яхна коня си и се усмихна.

— Тръгваме на юг, след това ще си починем и ще хапнем и сянката на планината. Нещо против — погледна я той въпросително.

Джени кимна и хвана юздите. Кобилата пасеше кротко и предъвкваше тревата със задоволство. Джени си отдъхна с облекчение, леко засрамена от подозренията, които бе изпитвала към Брет. Бе подозирала, че ще й избере необязден кон, за да й даде урок — очевидно не бе толкова злобен, колкото бе очаквала. Но дори и стара, тази кобила представляваше предизвикателство за нея. Не бе яздила доста отдавна и трябваше да внимава, за да не падне.

Насочиха се към планината. Високата трева свистеше под копитата на конете. Напуснаха ливадите, навлязоха в пасищата и конете препуснаха в лек галоп.

— Добре се справяте, госпожо Сандърс — извика Брет. — Малко сте напрегната, но това е естествено при непознат кон.

Джени стисна зъби, като се мъчеше да се усмихне. Полагаше неимоверни усилия, за да се задържи на седлото. Липсваше й практика и съжаляваше, че не отдели известно време да се упражнява самостоятелно, преди да излезе да язди с Брет.

Яздеха през сребриста изсъхнала трева, пред тях се издигаше планината Тжаринга. Тя осъзна колко огромна и пуста бе тази земя и изпита облекчение, че не е сама. Би било глупаво да язди сама, защото ако се случеше нещо, щяха да минат часове, преди да я открият.

Джени се сети за Матилда и отчаяното й бягство към свободата. Стори й се, че чува тропота на копитата върху твърдата суха земя и виковете й за помощ. Матилда вероятно бе минала по този път.

— Отиваме към планината — извика Брет през рамо. — Нали искахте да разгледате Чаринга, сега е моментът.

Той пришпори коня и препусна в галоп.

Мислите на Джени се върнаха към реалността и тя нерешително подкара кобилата. Между гърдите й се стичаше пот, докато стискаше здраво юздите на кобилата, която се стрелна след скопения кон. Джени се изправи на седлото и се наклони към шията на животното, като притискаше коленете си от двете й страни. Това препускане щеше да я изтощи и тя съжали, че бе настояла. Брет не предполагаше колко е изплашена.

Сякаш по силата на някаква магия, страхът й постепенно изчезна. Тя отпусна юздите и остави кобилата да води. Старата филцова шапка се вееше на гърба й, задържана единствено от тънките кожени връзки. Косата й се развърза и тя почувства радостта от безграничната свобода. Толкова бе въодушевяващо да усеща топлия вятър по лицето си и равномерния бяг на животното под себе си.

Брет беше на известно разстояние пред нея. Горната част на тялото му почти не помръдваше, докато конят препускаше с широко разтворени над земята крака — мъжът и животното се движеха в перфектен синхрон срещу назъбените очертания на Тжаринга. „Каква прекрасна гледка — помисли си тя. — Мога да продължавам така до безкрай.“

Когато наближиха планината, Джени забеляза колко е обрасла с гъсти храсталаци. Вековни дървета образуваха в основата й прохладен оазис, чуваше се отчетливия звук на течаща вода и птичи песни. Навярно точно тук беше мястото, където Матилда бе спряла за почивка, но Джени не искаше да си разваля чудесния ден с подобни мрачни мисли.

Тя последва Брет през гъстите храсталаци и прохладата на зеления балдахин над главите им чак до скалното езеро и шумящия водопад. Пусна юздите и обърна усмихнатото си лице към Брет. Задъхваше се и знаеше, че утре ще има мускулна треска, но в момента се наслаждаваше само на удоволствието от ездата.

— Беше прекрасно — каза задъхана. — Благодаря ви, че дойдохте с мен.

— Няма защо — промърмори Брет, скочи от седлото и се приближи към нея.

— Вие не разбирате — обясни Джени задъхано. — Не мислех, че някога отново ще яздя след онзи инцидент. Но го направих. Наистина го направих. — Тя се наведе над шията на коня и го поглади. — Добро момиче.

Изражението на Брет се промени.

— Трябваше да ми кажете. Щях да ви дам повече време да свикнете със старата Мабел. Не съм и подозирал.

Тя сви рамене.

— Няма как да сте знаели. Бях на петнайсет години и конят не бе добре обязден, подплаши се и ме хвърли, а аз не успях да избегна копитата му. — Тонът й бе небрежен, но тя още помнеше болката от тежкото копито върху рамото и ребрата си. Счупените кости зарастваха с месеци.

— Тогава ще е по-добре да си починем малко, госпожо Сандърс. Ездата бе дълга, а тук водата за пиене е много хубава.

Джени преметна крака си над седлото и преди да разбере какво става, две силни ръце я вдигнаха във въздуха и плавно я спуснаха надолу. Джени усети ударите на сърцето и топлите му ръце върху талията си, когато той я спусна близо до себе си и остави да стъпи стабилно на земята. Тя залитна към него, замаяна от вълнение, предизвикано не само от ездата.

— Добре ли сте, госпожо Сандърс? — В очите му проблесна моментна загриженост. Джени не беше сигурна дали причината за зачервеното му лице не се дължи по-скоро на близостта им, отколкото на ездата. Тя се отдръпна от него.

— Добре съм. Благодаря. Просто съм отвикнала да яздя. Предполагам, че ми липсва тренировка.

Погледът му пробягна по стройното й тяло, преди да се върне на лицето й. Изражението му бе красноречиво, но той не каза нищо и тръгна пръв по пътеката, която водеше през храсталаците до езерото.

— Ами конете? Не трябва ли да ги вържем?

— Няма нужда. Домашните коне са обучени да стоят на едно място, щом пуснеш юздите им на земята.

Двамата загребаха вода с шапките си. Тя бе леденостудена и Джени почувства как ледените глътки се стичат надолу по пресъхналото й гърло, освежавайки пламналото й лице и умореното й тяло. След като утолиха жаждата си, двамата поседяха мълчаливо. После напоиха конете.

Брет запали цигара и се загледа пред себе си. Джени се запита какво, за бога, би могла да му каже. Един лек, светски разговор би го отегчил, а по отношение на невежеството й работата му щеше да я накара да изглежда глупаво.

Тя въздъхна и се огледа с възхита наоколо. Планината представляваше огромна тъмна скала, нашарена с яркооранжеви петна, подредени безразборно, като някакви гигантски тухли. Водопадът извираше от дълбока цепнатина в скалата, която бе наполовина закрита от буйните храсталаци, а езерцата лежаха в плитки корита и отразяваха скалните рисунки на аборигените, издълбани преди векове.

— Какво се е случило с племето, живяло по тези места? — попита най-накрая Джени.

— Племето битжара? — Брет разглеждаше крайчето на цигарата си. — От време на време се появяват, защото това място е свещено за тях, но повечето са се изселили в градовете.

Джени си представи скитащите аборигени, затлъстели и пияни, по улиците на Сидни. Загубени в така наречената „цивилизация“, забравили за древната си култура, със земи, заграбени от заселниците. Те бяха хора, които живееха ден за ден от подаяния.

— Мъчно ми е за тях.

Брет сви рамене.

— Някои от тях са останали верни на традициите си, но и те имат право на избор, както всички останали. Животът им тук е доста тежък, така че защо да остават?

Той я погледна изпод периферията на шапката си.

— Предполагам, че имате предвид племето на Гейбриъл?

Тя кимна. Нямаше съмнение, че бе чел дневниците — Джени не можеше да си обясни по друг начин опита му да ги скрие от нея.

— Заминали са си преди много години. Във фермата в момента работят няколко помощник-овчари битжара, които вероятно са далечни роднини на Гейбриъл. Битжара са страхотни ездачи.

— За Матилда е било добре, че по онова време са живеели наоколо. Сигурно й е било тежко да се справя сама след смъртта на Марвин.

Брет смачка цигарата си.

— Така или иначе, животът тук е труден. Или свикваш или той те съсипва. — Очите му я погледнаха проницателно, после отмести погледа си настрани. — Предполагам, че имате намерение в скоро време да продадете фермата и да се върнете в Сидни. Животът тук е труден за една жена, особено, когато е сама.

— Може би — съгласи се Джени, — но в Сидни животът също не е лесен. Макар и да живеем в седемдесетте, трябва да извървим много дълъг път, преди обществото да приеме жените като равни на мъжете.

Брет изсумтя и Джени си помисли каква ли остра забележка се канеше да направи.

— Невинаги съм живяла в град — каза решително. — До седмата си година живях в Даджара, после — във Валуна с Джон и Етел Кери. Когато навърших петнайсет, ме приеха в колеж по изкуствата в Сидни. Там срещнах съпруга си и затова останах, но двамата имахме намерение някой ден да се върнем към земята.

Той я погледна замислено.

— В Даджара няма нищо друго, освен голямо католическо сиропиталище.

Джени кимна.

— Точно така. Наричах го дом за известно време, но не бих искала да се върна по никакъв повод там.

Брет се надигна, дъвчеше стрък трева.

— Вижте, госпожо Сандърс, съжалявам, че се държах толкова грубо онзи ден. Помислих си…

— Помислихте си, че съм някаква богаташка от града, която е дошла, за да ви вгорчи живота — довърши тя вместо него. — Не ви казах нищо, за да не ме съжалявате, Брет, Исках да изясним това, за да няма повече недоразумения.

Брет се усмихна широко.

— Разбирам.

— Добре. — Джени се загледа в полета на вълнистите папагалчета, които образуваха нещо като дъга между дърветата. Когато се обърна, видя, че Брет лежеше по гръб, нахлупил шапката върху лицето си. Разговорът очевидно бе приключен.

След малко започна да не я свърта на едно място и реши да разгледа отблизо рисунките на аборигените. Бяха толкова ясни, като че ли бяха нарисувани вчера. Представляваха птици и диви животни, които бягаха от ловци, въоръжени с копия и бумеранги. Имаше странни кръгове и завъртулки, които навярно отбелязваха племенните тотеми. До тях — отпечатъци от ръце, по-малки и от нейните, водеха към храсталака.

Джени се промъкна през храстите, като се наслаждаваше на всяка находка върху вековната скала. Имаше и пещера, водеща дълбоко към вътрешността на планината, чиито стени бяха украсени с образите на фантастични същества. Майсторски гравиран воден дух излизаше от една цепнатина в скалата и се понасяше към водопада. Джени навлезе по-навътре в храстите и започна да се катери. Глинени траурни шапки лежаха в кръг около голям угаснал огън върху платото, а перата и костите, останали от пиршеството, бяха разхвърляни из пепелта. Тя приклекна и погледна над върховете на дърветата надолу към равното. Сякаш чуваше ниските протяжни звуци на техните инструменти и глухите удари на музикалните пръчки. Това бе древното сърце на Австралия. Нейното наследство.

— Какво, по дяволите, си мислите, че правите, като бродите по този начин? — Брет със сила си проправи път през храсталака и се изкачи на скалата при нея.

Джени погледна към гневното му лице и се изправи на крака.

— Не съм дете, господин Уилсън — възрази със спокоен тон. — Знам как да се грижа за себе си.

— Така ли? Тогава как не сте забелязали скорпиона върху ботуша си?

Джени се взря ужасено в миниатюрното създание, което се канеше да атакува крака й там, където ботушът й свършваше и чорапът бе единствената й защита. Тя застина, после светкавично замахна с облечената си в ръкавица ръка.

— Благодаря — каза неохотно.

— Може и да сте израснали във Валуна, но има още много да учите — изръмжа той. — Мислех, че имате повече здрав разум. Не трябваше да се катерите тук сама.

— Може пък да не ми е харесала компанията при езерото — тросна се Джени.

— Вие настоявахте да дойда с вас.

Джени нахлупи шапката си още по-ниско и си проправи път покрай него, като го избута.

— Грешката беше моя. Няма да ви безпокоя повече.

— Много добре. Имам си достатъчно работа, за да дундуркам глупави жени, които си мислят, че е много забавно да обикалят около гнезда на скорпиони.

Джени се извърна рязко към него, вбесена, че не бе забелязала скорпиона. Гордостта правеше езика й остър.

— Не забравяйте с кого говорите, господин Уилсън — просъска тя.

— Ще ми е трудно да го забравя, повярвайте ми. Ако не се държите като глупачка, няма да се отнасят с вас като с такава — подхвърли Брет.

— Как смеете?! — възкликна тя заплашително.

Джени замахна към лицето му, но ръката й бе спряна по средата на пътя. Брет я дръпна към себе си.

— Смея, защото ако нещо ви се случи, аз ще бъда виновният. — Той я пусна рязко. — Време е да вървим. Чака ме работа.

Джени хукна след него, все още задъхваща се от ярост.

— Не мога да разбера какво ви става? Винаги ли сте толкова груб?

Стигнаха до езерото и Брет хвана юздите на конете. Обърна се към нея с неразгадаемо изражение под зеленикавия сумрак на дърветата.

— Каквото повикало, такова се обадило, госпожо Сандърс. Щом си играете с огъня, можете да се изгорите.

Гневът я напусна и отстъпи място на смущението. Тя го погледна в очите и разбра, че не се шегува. Грабна юздите от ръцете му и без да чака помощ, се покатери на седлото.

През целия път на връщане яздиха мълчаливо. Странните му думи ечаха в главата й. Какво ли имаше предвид и защо бе толкова докачлив? Тя не бе сторила нищо повече от това да разглежда свещените места на аборигените. Защо действията й и случката със скорпиона го вбесиха и го настроиха толкова войнствено?

Джени се намести на седлото. Не й харесваше начина, по който той я караше да се чувства толкова… Толкова какво? Притеснена? Виновна? Неловко? Тя въздъхна. Не можеше да опише въздействието му върху себе си и изпитваше безсилие, че не разбира защо.

Когато стигнаха до ливадата, Джени скочи от седлото. Гърбът и ръцете я боляха, а шестият й пръст беше притиснат от ботуша. „Следващия път ще си сложи старите ботуши вместо тези — реши унило. — И няма да излиза повече с Брет Уилсън. Една сутрин, прекарана с него, бе повече от достатъчна.“

— Благодаря ви — подметна хладно. — Надявам се, че не съм отнела много от скъпоценното ви време. Можете да се връщате на работа.

Последната забележка бе изключително злобна и тя мигновено съжали, че я изрече, но проклета да беше, ако тръгнеше да се извинява след грубиянското му поведение преди малко.

Брет пое юздите, разседла конете и тръгна. Единственият знак, че бе чул благодарностите й, бе отсеченото кимване.

Симон седеше в кухнята и пиеше чай. На лицето й бе изписано любопитство.

— Рано се връщате. Как мина разходката?

Джени хвърли шапката си на масата и седна. Усещаше стегнати и болезнени мускули, за които не бе подозирала, че съществуват, а кракът й пулсираше.

— Ездата беше чудесна, но не мога да кажа същото за компанията.

Симон застина с вдигнатия чайник в ръка.

— Да не сте се спречкали с Брет?

Джени кимна.

— Той е ужасен грубиян и аз няма да го търпя повече.

— Извинявай, мила, но не мога да повярвам. Какво стана?

— Нищо — отвърна кисело Джени. Сега спречкването й се стори детинско. Нямаше смисъл да говори за това.

— Може би тъкмо в това е проблемът — засмя се Симон и й наля чай.

Джени забеляза самодоволната усмивка на по-възрастната жена.

— Какво искаш да кажеш?

Симон отново се разсмя и погали Джени по ръката.

— Нищо, мила. Абсолютно нищо. Все пак странно, че го намираш за груб. Брет обикновено е много мило момче. Един куп момичета дават мило и драго за една сутрешна езда с него.

— В такъв случай, Лорейн и другите могат да заповядат. Сещам се за сума неща, които бих предпочела да направя, отколкото да прекарам сутринта с Брет Уилсън.

— Чакай малко, Джени. Връзката на Лорейн с Брет съществува единствено във въображението на Лорейн. Брет не е поглеждал сериозно жена, откакто собствената му избяга.

Джени забеляза враждебното изражение в очите на Симон и се запита какво ли е направила Марлийн, за да предизвика подобно отношение.

— Тази жена водеше Брет за носа и получи това, което заслужаваше — заключи Симон.

— Какво имаш предвид?

Симон очевидно имаше слабост към Брет и смяташе, че той не е в състояние да стори зло и че никоя жена не е достойна за него.

— Според хорските приказки тя е певица в един бар в Пърт — обясни Симон със скръстени под пазвата ръце. — Аз обаче мисля, че мъжете не ходят там само за да я слушат как пее. — Тя направи пауза и сви устни. — Горкият Брет. Надяваше се, че се малката му хубава женичка ще му бъде вярна и ще напълни къщата му с деца. Сума ти поразии направи тази хубостница, докато живя тук. Не можеше да стои мирна. — Пазвата на Симон се разтресе от неодобрение. — Не се учудвам, че е толкова докачлив. Сигурно мисли, че всички жени са един дол дренки. Какво го е накарало да се забърка с Лорейн? Като я гледам, не е по-различна от Марлийн. — Симон сви рамене. — Тя е млада, привлекателна и достъпна. Един мъж си има своите нужди, Джени — а Брет е мъж като всички останали — но не мисля, че е опрял чак дотам. Лорейн греши, като си мисли, че може да го хване по този начин. След Марлийн той търси по-стабилна връзка.

Джени си спомни развълнуваното изражение на Лорейн и начина, по който тя се изчерви и оживи, когато Брет пристигна в Уолаби Флатс.

— Горката Лорейн — въздъхна Джени.

Мамчето изсумтя и добави с презрение:

— Не знам. Не искам да си хабя силите, за да я съжалявам. Имала е повече мъже, отколкото обедите, които ние двете с теб сме изяли.

Джени разбърка чая си.

— Двамата с Брет изглежда не можем да се разберем. След Питър, покойния ми съпруг, той ми се струва много неразговорлив и затворен. Дали не съм го разстроила по някакъв начин — това ли е причината?

Симон се разсмя.

— Не и по начина, който предполагаш, не.

Джени смръщи чело.

— Какво означава пък това?

Облото развеселено лице на Симон придоби сериозно изражение.

— Нищо, мила. Брет просто се страхува, че ще продадеш фермата и ще го оставиш на улицата без работа. През последните десет години той работи наистина много, за да доведе фермата до това състояние и ако се наложи да я напусне, това ще разбие сърцето му.

— В такъв случай е избрал много странен начин, за да ме впечатли — подметна Джени.

Симон не обърна внимание на репликата й.

— Това просто е начин да прикрие чувствата си. Мъжете тук са с глупави разбирания. Мислят си, че трябва да се показват силни и издръжливи. Моят Стан се връща от стригачницата, като се смее и шегува, сякаш няма никакви грижи. Само че понякога, когато знае, че не го вижда никой, плаче от силните болки в гърба.

Джени мълчаливо допи чая си. Поведението на Брет изведнъж стана по-разбираемо — грубостта служеше за прикритие на страха му. Той се опитваше да докаже, че Чаринга е място, което си струва да бъде задържано. Място, което той можеше да управлява добре. Нейното пристигане го бе притеснило — тя бе млада, отгоре на всичкото жена, и можеше да промени живота му.

Джени си припомни топлината на ръцете му върху гърба си и ударите на сърцето му, когато я дръпна към себе си, след като се опита да го удари. Имаше нещо в този миг — нещо, което за малко да пробие защитата му — нещо, което й бе познато. И все пак едва ли бе възможно.

— Симон, наистина съм много изморена след дългата езда. Благодаря за чая и затова, че си поклюкарствахме. Ще се видим по-късно.

— Добре. И за мен е време да започвам с приготовленията на вечерята.

Джени прекоси двора замислена над сутрешната езда. Магията на Чаринга вече я бе завладяла. Наближаваше времето, когато трябваше да вземе решение. „Но не още“ — помисли си тя. Беше въпрос на дни, но нямаше да позволи на Брет да й повлияе.

В кухнята бе прохладно и сумрачно зад спуснатите капаци. Джени погледна отворения сандък и роклята, която проблясваше меко на приглушената светлина. Въпреки че бе изтощена, знаеше, че е време да прочете следващия дневник.

След като събу ботушите и разтри пръстите на краката си, се намести в леглото и се пренесе в света на Матилда.

Докараха стадото в ливадите край къщата. Овцете бяха мръсни, отслабнали, стадото силно оредяло. Родените през пролетта агнета бяха по-малко, отколкото бе очаквала Матилда. Парите от продажбата на вълната никога нямаше да покрият дълговете на баща й. Трябваше да намери друг начин, за да се разплати.

Матилда гледаше как овцете пасат силната свежа трева. Изведнъж усети мърдането на бебето в утробата си. Бе взела правилно решение, като прибра стадото по-рано. В Чаринга не бе останал никой, освен Гейбриъл и семейството му и скоро нямаше да е в състояние да обикаля и наглежда по-отдалечените пасбища. Скопяването можеха да направят и тук, освен това щеше да следи за заразната болест по краката на овцете и стотиците други болести, от които страдаха.

Матилда усещаше изпъкналостта на корема си. Не можеше да мрази детето, което мърдаше там. То нямаше никаква вина за това, че бе заченато в грях, и тя беше решена, доколкото й позволяваха силите, да му осигури възможно най-добрия живот.

Дните ставаха все по-дълги и топли и тревата загуби зелената си свежест. Матилда излизаше всеки ден с Гейбриъл и Блу да поправя оградите и да почиства потоците от листата и клоните, паднали по време на бурните дъждове. Нощите й минаваха в обмисляне на сметките и инвентара. Тя трябваше да е подготвена за мига, в който дойдеха кредиторите.

Зеленчуковата градина, мандрата и свинете осигуряваха храна. Керосинът обаче привършваше, същото се отнасяше и за запасите от брашно, захар, сол и свещи. Наближаваше времето за стригане на овцете и ако съумееше да запази стоката, щеше да има нужда от пари, за да плати на стригачите.

Матилда опипа медальона на майка й. Сега го носеше почти през цялото време — нямаше нужда да го крие от Марвин. Макар да струваше много скъпо, нямаше да го продаде никога.

Можеше да замени някои пушки от колекцията на Марвин срещу семена и брашно. Мрачното предсказание на Етън ехтеше в тишината на празната къща и въпреки че бе решена да го опровергае, чувстваше как Чаринга й се изплъзва.

Кредиторите се появиха месец, след като спряха проливните дъждове. Широка риза и стар гащеризон на Марвин прикриваха положението на Матилда, която се бе качила на стълбата и помагаше на Гейбриъл да поправи покрива на къщата.

Знаеше кои са и за какво са дошли, но когато погледна надолу, се зачуди дали ще й дадат възможност да изложи предложенията си. Очевидно се бяха наговорили предварително помежду си — погледите, които си разменяха, говореха красноречиво. Докато слизаше по стълбата, тя се подготвяше за предстоящата битка.

Мъжете пуснаха конете си в ливадата и се разположиха на верандата. Матилда забеляза, че въртяха притеснено шапките си и избягваха погледа й. Реши да не губи време с празни приказки и започна решително:

— Нямам никакви пари, но имам намерение, по един или друг начин, да платя дълговете на баща си.

— Знаем това, госпожице Томас. — Хал Риджли притежаваше магазин за хранителни стоки в Лайтнинг Ридж и въпреки внушителната си фигура се свиваше под открития й поглед.

Матилда изгледа мъжете един по един. Освен Риджли тук бяха Джо Тъкър от кръчмата, Симънс от банката и Шон Мърфи от Умера. Тя пое дълбоко дъх и се обърна към Шон. Той беше уважаван от хората в района и мнението му се зачиташе. Ако успееше да го привлече на своя страна, би могла да убеди и останалите да я приемат на сериозно.

— Баща ми още ти дължи един овен и две овце. Овенът ми е необходим за разплод, но двете овце родиха по две здрави и силни агънца. Ще ги вземеш ли вместо пари?

Докато размишляваше върху предложението, прошарената му коса проблясваше на слънцето. Накрая проговори:

— Този овен дава добро поколение. Струваше ми един куп пари, госпожице Томас. Не знам.

Матилда очакваше подобен развой.

— Предлагам ти да вземеш и овцете, Шон — каза тя тихо, — но овенът ми трябва за още един сезон, иначе съм загубена.

Шон потърси погледите на другите мъже, после кимна.

— Съгласен съм, госпожице Томас.

Матилда си отдъхна. Обърна се към Хал Риджли и се усмихна.

— Дъждовете започнаха, преди да съм изразходила целия складиран запас от фураж. Вземи това, което е останало, а също и испанското седло, за да си оправим сметките — и като забеляза алчните светлинки в очите му — наблегна: — Седлото ще ти хареса, а и струва повече от една овца.

Хал се изчерви.

— Този фураж сигурно е пълен с гъгрици и е наяден от плъховете.

— Не и в моята плевня — намеси се тя енергично. — Съхранявам го в затворени метални контейнери. — После се изправи в целия си ръст и погледна решително на нивото на копчетата на ризата му. — Договорихме ли се?

Шон го сръга с лакът и грамадният мъж кимна едва забележимо. Матилда се усмихна вътрешно. Хал открай време бе хвърлил око на седлото на Марвин и въпреки че бе вероятно да вземе много повече пари, ако го продадеше в града, знаеше, че той едва ли ще отхвърли това предложение.

Джо Тъкър пристъпи напред и й връчи купчина листа.

— Това са разписките на Марвин.

Пулсът на Матилда се ускори. За разлика от останалите дългове, нямаше от къде да знае, каква сума дължеше баща й на съдържателя. Докато четеше хартийките с нечетливия подпис на Марвин, помръкна. Толкова много пари. Толкова много загубени облози. Толкова много уиски. Сумата надхвърляше възможностите й.

— Извинявай, Матилда, но имам да плащам много сметки и не мога да ти опростя дълга ей така. В момента нещата не вървят добре.

Матилда се усмихна несигурно. Горкият Джо — той беше мил човек и очевидно това не му бе по сърце. Тя се загледа към ливадата, където пасяха конете: кафявата кобила, два диви жребеца и сивият кон на баща й.

Във въздуха витаеше напрежение. Тишината се нарушаваше единствено от скърцането на люлеещия се стол, на който седеше банкерът Симънс. Матилда потрепери. Сякаш баща й се бе върнал и дебнеше да я улови.

Тя се отърси от мислите си и се концентрира върху Джо.

— Ето какво: вземи двата диви коня и ги продай. Ще получиш по-добра цена, ако първо ги обяздиш. Те са първокласни жребци, така че, защо не опиташ да ги продадеш на Чолки Лонгхорн от Нула Нула?

Хал я погледна тъжно.

— Не разбирам нищо от обяздване на коне, Матилда. Ако към жребците добавиш и кафявата кобила, ще съм сигурен, че ще си върна парите обратно.

Матилда премести погледа си върху кафявата кобила. Тя наистина бе хубава и бърза, с достатъчно буен нрав, за да участва в местните надбягвания. Един от помощник-овчарите я яздеше на миналите надбягвания и Марвин спечели прилична сума от облози. Не можеше да си позволи да остане без нея, както и без останалите. Ако се случеше нещо с кобилата й, можеше да остане без работен кон. Лейди остаряваше и скоро нямаше да я бива за нищо.

— Кобилата или жребците — каза тя решително. — Не мога да ти дам и трите коня.

Джо изглежда набра смелост, защото стойката му стана по-войнствена, а изражението на лицето — по-решително.

— Баща ти ми е длъжник от дълго време и само от уважение към теб не съм продал тези разписки. Скуайърс искаше да ги купи. Няма търпение да се докопа до Чаринга.

Матилда забеляза как очите му светнаха, когато изигра коза си, и разбра, че е загубила.

— Благодаря ти, че дойде първо при мен — каза тя тихо. — Можеш да вземеш тези коне, ако това ще попречи на Скуайърс да пипне земята ми.

Симънс се надигна от люлеещия се стол. Дъските на верандата заскърцаха под тежките му стъпки.

— Това няма да ви помогне, госпожице Томас — отбеляза той с превзетия си глас. — Банката няма да приеме коне, фураж или седла. Ако вие не можете да върнете заема, който баща ви изтегли от нас, ще трябва да изискаме плащането. Няма проблем да продадем фермата. Вече сме проучили пазара.

Матилда забеляза безмилостното изражение на лицето му, когато взе разписките от Джо и ги напъха в джоба си. Не се и съмняваше, че Скуайърс бе купувачът. Тя видя как другите мъже напуснаха верандата, за да приберат нещата си, но цялото й внимание бе съсредоточено върху мъжа пред нея. Знаеше какво има предвид — бе намерила документите след погребението на Марвин.

— По-добре влезте вътре. Трябва да обсъдим нещата подробно — каза решително тя. — Не искам другите да чуят това, което имам да ви кажа.

Той я погледна подозрително, но я последва, без да каже и дума. След като сложи чаши с чай, Матилда седна срещу него и се облегна на масата.

— Покажете ми документите за заема, господин Симънс — каза тихо тя.

Той отвори коженото куфарче и измъкна снопче листа, после се разположи удобно и отпи от чая си. Не откъсваше очи от лицето й, като куче динго, което дебне, за да отмъкне някое агне.

Матилда започна да чете документите и когато свърши, ги бутна обратно към него.

— Тези документи нямат правна сила. Не ви дължа нищо, освен малкия заем, който мама взе преди пет години.

Симънс приседна с изправен гръб на твърдия дървен стол.

— Мисля, че грешите, госпожице Томас — избоботи той. — Документите са изготвени от личния ми адвокат.

— В такъв случай трябва да го уволните, господин Симънс — иронично отбеляза Матилда, — защото не си е свършил добре работата.

Симънс започна да губи търпение.

— Не смятам, госпожице Томас, че сте в положение да поставяте под съмнение един от най-добрите правни умове в Австралия.

— Тъкмо обратното, господин Симънс. Имам пълното право да се съмнявам, когато е изтеглен заем срещу моята собственост без моето съгласие. — Матилда изстреля светкавично отговора си.

Надменността и арогантността на Симънс преминаха в объркване.

— Но аз видях нотариалния акт… Баща ти беше собственик на земята.

Матилда поклати глава.

— Той имаше право само да ползва земята докато умре. Нищо повече. Ето ви останалите документи. Вижте сам. И ако имате някакви съмнения, ви предлагам да попитате адвоката на господин Скуайърс. Той е изготвил клаузите на нотариалния акт.

Симънс извади снежнобяла носна кърпичка и забърса голото си теме, докато четеше документите. Ръцете му трепереха, а по ризата му избиха тъмни петна пот.

Матилда изчака търпеливо Симънс да прочете и последния ред. Сърцето й биеше до пръсване, докато си припомняше най-важните клаузи от нотариалния акт. Майка й, й бе обяснила най-подробно какво смята да направи и Матилда знаеше целия текст почти наизуст.

— Ще трябва да се посъветвам с адвоката си по този въпрос. Изглежда баща ви не е бил съвсем почтен с нас.

— Той не беше честен спрямо много хора, господин Симънс — подхвърли тя заядливо.

— Заемът обаче ще трябва да бъде платен. Сумата е доста значителна, за да ви я опростя ей така.

Матилда се изправи.

— Тогава ще трябва да ме съдите. Няма да получите Чаринга без борба, господин Симънс.

Той я погледна замислено.

— На колко години сте, госпожице Томас?

— На петнайсет. Но не ме подценявайте, господин Симънс. — Матилда скръсти ръце пред гърдите си и го погледна решително.

— Остава обаче да се погаси заема, изтеглен от майка ви. Какво ще направите по този въпрос?

Матилда долови саркастичните нотки в гласа му. Извади металната кутия, която толкова старателно бе крила от Марвин. Цяла година бе събирала в нея парите, намерени при претърсване на джобовете му, а също и онова, което бе успяла да спести и икономиса с цената на много лъжи, само за да е готова за този момент. Това бяха всичките й пари.

Тя изсипа монетите на масата и те заблестяха на слънчевата светлина.

— Тази сума ще покрие половината от дължимото. Другата половина, както е уредено по договор, ще бъде платена, когато получа парите от продажбата на вълната.

Симънс смръщи чело при вида на купчината монети.

— Като гледам стадото ви, госпожице Томас, съмнявам се, че този сезон ще изкарате много пари — а и как ще живеете без средства дотогава? Това е всичко, с което разполагате, нали?

Матилда не се нуждаеше от съчувствието му. Не можеше да търпи присъствието му в кухнята си.

— Това си е мой проблем, господин Симънс. Ако сме приключили, отивам да си върша работата.

Матилда го изпрати до верандата и остана навън, докато четиримата мъже наляха прясна вода и възседнаха конете си. Джо яздеше отпред, а след него вървяха, вързани, двата жребеца и кафявата кобила. Агнетата и овцете подтичваха, скупчени пред конете. Тя изчака, докато се превърнаха в точици на хоризонта, после се върна към работата по покрива.

Гейбриъл стоеше разкрачен, с гръб, подпрян на комина. Матилда забеляза, че откакто бяха пристигнали мъжете, той не бе свършил никаква работа.

Когато се качи на последната пречка на стълбата, тя задържа дъха си и изчака болката в гърба й да премине. Все по-трудно й беше да се движи бързо. Носеше бебето ниско и тялото й бе натежало под широките дрехи, които прикриваха корема й.

— Хайде да свършваме с тази работа, Гейб. После ще седнем да хапнем.

Той се ухили насреща й.

— Няма пирони, господарке.

— Тогава слизай долу и отивай да търсиш проклетите пирони! — рязко отсече тя.

Глава 8

Матилда знаеше, че не разполага с много време. Скоро нямаше да може да прикрива състоянието си, затова една седмица, след като разплати дълговете на Марвин, тя впрегна Лейди в каруцата и заедно с подтичващия покрай нея Блу се отправи към Уолаби Флатс. Запасите й от продукти намаляваха застрашително и имаше само един изход от положението.

Докато пътуваше, Матилда си припомни последното си излизане от Чаринга — отчаяното бягство на едно дете. Вече бе жена, поела съдбата си здраво в ръце, платила бе дълговете си, Чаринга все още бе нейна, а овцете ставаха все по-охранени от пролетната паша. Животът можеше и да е хубав.

Матилда прекара нощта на открито. Спа под каруцата, увита плътно с одеяло. Блу ръмжеше при най-слабия шум, а юздите на Лейди подрънкваха, докато пасеше трева наблизо. Тя стана на зазоряване, свари в канчето чай и закуси с хляба, който носеше от вкъщи.

В дърветата грачеха врани, стадо кенгура, подгонено от Блу притича пред каруцата. Беше й горещо в дългото палто на баща й, но то обгръщаше фигурата й като палатка и прикриваше състоянието й. Макар че на хората не им влизаше в работата какво става с нея, не беше готова да стане обект на одумки и не искаше да обяснява своето поведение или пък поведението на баща си. Ако пътуването минеше гладко, нямаше да й се наложи да ходи до Уолаби Флатс до раждането на бебето — а после щеше да му мисли, като настъпеше момента.

Уолаби Флатс не се беше променил от времето, когато майка й я доведе тук за пръв път. Все още беше мрачен и прашен град, пълен със серни извори и изоставени мини за добив на опали. Къщите имаха занемарен вид, а парапетът около кръчмата — осеян с дупки. Мъжете все така седяха под сянката на верандата и зяпаха безцелно пред себе си.

Матилда завърза Лейди за един кол до коритото с вода, измъкна пушките от задната част на каруцата и заизкачва дървените стъпала. Камбанката на вратата звънна, както обикновено, когато някой влизаше в магазина. Лъхна я тежката миризма на захар и кафе, чай, кожа и керосин. След люлеенето и друсането на каруцата това и дойде в повече, и Матилда преглътна няколко пъти, за да овладее гаденето. Напоследък й ставаше лошо от миризми, вероятно заради бременността.

Тя придърпа палтото над издайническата издутина и се отправи към тезгяха, където стоеше магазинерът.

— Колко ще ми дадете за пушките? — Не го познаваше, защото продуктите им се доставяха направо във фермата.

Мъжът беше слаб, с болнав цвят на кожата и увиснали мустаци. Той погледна внимателно Матилда, после взе да разглежда пушките една по една. Поглеждаше цевта, преди да провери задната й част, ударника и мерника. Намръщи се и ги положи на тезгяха.

— Вече имам достатъчно пушки. А и тези не са кой знае какво.

Матилда го изгледа студено. Знаеше, че пушките са ценни. Марвин не спираше да й го повтаря, когато я караше да ги почиства и смазва. Тя бе избрала три от седемте — най-добрите.

— Тези двете са „Уинчестър“, а тази е „Енфийлд“. — Матилда ги взе, дръпна затвора и щракна ударника. — Плъзга се без засечка, като по масло. Като нови са.

Изчака го да ги разгледа добре; той ги опипваше тук-там, като облизваше устни, предчувствайки голямата печалба. Матилда знаеше, че се чуди с каква сума точно може да я излъже и преди да е обидил и двамата с някое смешно предложение, тя каза:

— Имам списък с продуктите, които са ми необходими — и обяви твърдо: — Тези пушки трябва да покрият цената на стоките.

Магазинерът потърка брадичка и подръпна мустака си. Малките му алчни очички сновяха между пушките и дългия списък.

— Не съм свикнал да работя по този начин — продума накрая. — Предполагам, че пушките струват колкото нещата, които ти трябват. — Той се загледа в нея. — Ти не си ли момичето на Марв Томас?

Матилда кимна сдържано.

Той вдигна със скръбно изражение една от пушките.

— Познах този Енфийлд. Съжалявам за баща ти. Казах му да не тръгва тогава, но знаеш какъв беше Марв — усмихна се той. — Старият козел не търпеше съвети. Липсва ни компанията му.

Матилда се усмихна насила. Не искаше да си губи времето да обсъжда „добрия стар Марв“ и бутна през тезгяха списъка с покупките.

— Мога ли да си взема продуктите? Каруцата ме чака отпред.

— Между другото, казвам се Фред Партридж. Как се справяш сама в Чаринга?

— Гейб ми помага — отговори бързо Матилда, — а и когато дойдат стригачите, ще има още хора.

— Искаш ли да закача обява за стригачите? Колко души ще наемеш този сезон?

Въпросът обърка Матилда — не бе мислила за това. Погледна към закачените обяви на дъската зад него. В сезона на стригане тук пристигаха множество мъже от областта и от по-далечни места. Когато идваха да търсят работа, първо проверяваха в магазина.

— Ще ви кажа допълнително — каза тя бързо.

— Това трябва да е много скоро, мила. — Той взе парче хартия и надраска набързо една обява. — Пиша десет стригачи и един готвач. Предполагам, че стигат?

Забоде обявата на стената при другите. Устата на Матилда пресъхна. Единственият начин да плати на толкова много хора бе да изпрати Гейб да продаде на пазара прасетата и две от кравите.

— Пишете девет. Пег Райли всяка година се занимава с готвенето, а Бърт още може да стриже наравно с останалите.

Той я изгледа загрижено.

— Лошо ли ти е, мила? Седни. Госпожата ей сега ще ти направи чай.

Матилда се стегна и превъзмогна гаденето.

— Добре съм — излъга с привидно бодър глас. — Няма нужда.

Отказът й не беше достатъчно бърз, защото докато чакаше пред завесата, разделяща магазина от къщата, се появи жена му с чаша чай.

— Матилда Томас? Приятно ми е да се запознаем.

Зорките й очи се плъзнаха по дългото палто на Матилда и когато се върнаха на лицето й, светеха от любопитство.

— Как се справяш сама с фермата, мила? Чух, че си поставила Симънс на мястото му. Не знам как си успяла, но браво на теб. Време беше този тип да опита от собствения си горчив хап.

Матилда не се изненада от бързината, с която се разпространяваха новините и въпреки че се чудеше какво още се говори, реши, че е по-добре да не пита. Тези ястребови очи бяха прекалено пронизващи, а тя не искаше да се заплита в лъжи, с които да прикрива истината.

— С фермата всичко ще бъде наред, щом получа парите от вълната — промълви Матилда, като преглъщаше прекалено сладкия врял чай. — Благодаря за чая. Време е да вървя. Имам да свърша още някои неща в града, после ще се върна за продуктите.

Матилда бутна вратата, чу я как се трясва зад гърба й, като през цялото време усещаше погледа на жената на магазинера. Забърза през прашната улица към малката църква зад ъгъла и потъна с чувство на облекчение в една от излъсканите църковни пейки. Гърбът я наболяваше, а бебето риташе. Реши да си почине известно време в прохладната църква, където никой нямаше да я наблюдава.

— Ти си Матилда Томас, нали? Колко хубаво. Много се радвам да те видя.

Матилда си пое дълбоко въздух. Надяваше се, че свещеникът е на една от продължителните си обиколки из поверената му енория. Обикновено това му отнемаше около три месеца — беше чисто съвпадение, че се засякоха. Тя вдигна поглед към приятелското лице на отец Райън. Беше млад и добронамерен и често ги посещаваше, докато майка й беше жива. За последно го видя преди три месеца, когато дойде да прочете заупокойна молитва на гроба на Марвин.

— Добър ден, отче.

— Как се справяш, Матилда? Сигурно не е лесно за такова крехко създание като теб да се оправя сама в голяма ферма като Чаринга. Предполагам, че ще я продадеш?

Матилда поклати глава.

— Не, отче. Оставам.

— Господ знае, че това не е много разумно, Матилда. Не ми се вижда по силите на една млада жена да носи подобна отговорност.

Изглеждаше искрено загрижен. Стъпките му отекваха в празната дървена църква.

Матилда беше чувала тези думи хиляди пъти.

— И по-рано съм се справяла предимно сама, дори и когато баща ми беше жив, отче — натърти тя. — Правя това, което винаги съм правила. Гейб и семейството му са във фермата и ми помагат.

Свещеникът се усмихна.

— А, Гейбриъл. Едно от ленивите божи чада — въздъхна той. — Мисля, че не може да се разчита много на него. Склонен е да се запилява на обиколка, както казват те.

— Имат право, отче. Всеки има нужда от почивка от време на време. — Матилда стана. — Време е да вървя. Трябва да натоваря продуктите и да се връщам в Чаринга.

— Не искаш ли да се изповядаш, дете? Отдавна не си го правила.

Матилда поклати енергично глава. Господ знаеше греховете й — нямаше смисъл да ги изповядва и пред отец Райън.

— Нямам време, отче. Ще го направя следващия път, когато дойда в града.

Усмивката му беше тъжна.

— Винаги казваш така. — Той погледна тежкото палто, което я покриваше от главата до петите. — Сигурна ли си, че всичко е наред с теб, Матилда?

— Малко съм изморена, това е всичко. Трябва да вървя.

Тя излезе от църквата и се забърза към магазина. Колкото по-скоро напуснеше това място, толкова по-добре. Тук имаше твърде много любопитни очи и добронамерено съчувствие.

Фред Партридж товареше последните пакети с продукти в каруцата. Двете му момченца надничаха иззад полите на майка си, която стоеше облегната на входната врата и наблюдаваше приближаването на Матилда.

Матилда провери продуктите по списъка си. Изглеждаше, че всичко необходимо е натоварено.

— Сложил съм няколко неща, които мисля, че ще, ти потрябват — каза Фред. — Пирони, канап и един пакет с храна за пилета. Жената реши, че този топ плат ще ти свърши работа. Предполагам, че пушките на Марвин покриват всичко това. — Прежълтелите му страни се покриха с червенина, а очите му гледаха някъде зад рамото й.

Матилда погледна светлосиния раиран памучен плат и си помисли за нещата, които можеше да ушие от него.

— Благодаря.

Покатери се на каруцата, взе юздите и се сбогува с усмивка. Нямаше смисъл да настройва тези хора срещу себе си, като отблъсква благородния им жест. Те се държаха мило с нея и трябваше да им е благодарна за това. Чудеше се, обаче, дали ще са толкова мили и следващия път, ако не изкараше достатъчно пари от вълната и продуктите й свършеха. Сега, когато пушките бяха разменени, а кравите и прасетата подготвени да бъдат продадени на пазара, нямаше друго за размяна.

Тя свирна и Блу излезе, въртейки опашка, от магазина, където вероятно гонеше плъхове. Плесна с юздите Лейди по гърба и каруцата потегли надолу по прашния път към изхода на града. Матилда не се обръщаше назад, но знаеше, че мъжете бяха наизлезли от кръчмата, за да я видят, а пердетата на всяка къща, покрай която минаваше, помръдваха незабележимо. Тя държеше главата си високо вдигната. Можеха да приказват, каквото си искат. От сега нататък щеше да постъпва според собствените си разбирания и нямаше да дължи на никого дори едно пени.

Джени лежеше на леглото и се взираше в тавана. Пред очите и бе Матилда — на онази каруца, теглена от старата кобила — и потичващия край тях Блу. Опита се да си представи изнурителния труд и самотата през онези няколко месеца, когато Матилда е поправяла покриви и стени, и фактически е построила наново стригачницата. Какво ли й е минавало през ума, докато е обикаляла огромната ферма и не е срещала нито едно живо човешко същество?

Джени съпреживяваше самотата и изолацията на Матилда. Знаеше какво е да си сам на света. Разбираше копнежа й да има до себе си приятел, с когото да поговори. Годините в сиропиталището я бяха научили да не споделя чувствата си, да крие най-съкровените си мисли под маската на привидно спокойствие, защото ако покажеше и най-лекото смущение или страх, това щеше да я направи уязвима — слабост, която сестра Майкъл възприемаше като покана за наказание.

Мислите й се насочиха към Даджара и сиропиталището. В главата й зазвучаха детски гласчета. Сети се за сестрите и потръпна при този спомен. Повечето от тях ръководеха възпитаниците си с остър език и твърда ръка, но единствено гласът на сестра Майкъл я връщаше към ужаса, който бе изпитала в онези ранни детски години.

— Ти се дете на дявола, Дженифър, и той трябва да бъде прогонен от теб.

Джени примигна, сякаш отново усети върху гърба си плясването на малкия камшик, който сестра Майкъл носеше винаги със себе си. Дори и сега, след толкова години, тя не можеше да влезе в католически храм, без да изпита страх; да чуе шумоленето на расата на монахините или тракането на зърната на броениците, без да я полазят студени тръпки по гърба. Тези звуци предизвикваха у нея желание да избяга и да се скрие.

Джени скочи от леглото и се наведе над перваза на прозореца. Имаше нужда от въздух и слънчева светлина, за да пропъди мрачните спомени. Никога нямаше да може да забрави жестокостта на онези години, но имаше един светъл лъч и това беше Даян.

Изоставеното разплакано четиригодишно момиченце беше намерено на стъпалата на сиропиталището една вечер след вечерната служба. На рокличката му беше закачена нечетлива бележка.

„Името и е Даян. Не мога повече да се справям.“

Джени въздъхна при спомена за отчаяното хлипане на Даян през първата нощ. Тогава тя се бе покатерила в леглото при нея и двете прекараха нощта плътно прегърнати. Това беше началото на едно нерушима връзка, която не можеше да бъде прекъсната, и в моменти като този, когато се чувстваше самотна, Джени усещаше отсъствието й особено силно.

— Аз поне имам Даян — промълви тя. — Горката Матилда не е имала никого.

Думите й отекнаха в застиналата тишина на късния следобед и тя се отдалечи от прозореца. Сети се за зелената рокля и призрачната музика, за ръцете, които нежно я прегръщаха по време на танца. Матилда е имала някого. Някой, който много е държал на нея. Някой, чийто дух още витаеше из Чаринга и чакаше нейната история да бъде разказана.

Матилда заби лопатата в пръстта и извади картофите. Бързаше да свърши, защото имаше още доста работа до утре, когато щяха да се появят стригачите. През целия ден обаче я преследваше една тъпа болка, която ту се засилваше, ту изчезваше. Усещаше я ниско в кръста и се чудеше дали не си е разтегнала някой мускул, докато преместваше стария генератор зад кошарата за стригане.

Тя се изправи и започна да разтрива кръста си, когато изведнъж болката се засили и спря дъха й. Изглежда, че се придвижваше, разстягайки като стоманен обръч корема й. Преди няколко дни бебето беше спряло да рита и тежестта се беше преместила по-ниско. Матилда попипа опънатата издутина под свободно пуснатата риза и се запита дали не бе настъпил часът.

— Не още — промълви задъхана. — Не може да бъде. Още е рано. Стригачите ще пристигнат всеки момент.

Тя се наведе, за да събере картофите и се олюля от острата режеща болка. Клекна на колене, забравила за картофите, цялото й внимание се съсредоточи върху силната болка, която я владееше. Затвори очи, сви се на земята и опря буза в топлата пръст. В гърлото й се зароди стон, който премина в продължително ниско стенание до момента, в който контракцията отслабна.

Изправи се, като залиташе на крака и тръгна с нестабилни крачки към верандата. Трябваше непременно да се добере до къщата, докато още можеше да ходи. Тъкмо стигна до входната врата, когато усети яростната атака на нова контракция. Седна в люлеещия се стол, без да може да помръдне от раздиращата я болка.

— Гейбриъл — изкрещя. — Гейб! Помощ!

Колибите бяха пусти и нищо не помръдваше наоколо, освен овцете в кошарите.

Болката се примеси със страх. Матилда знаеше какво представлява раждането, беше помагала при раждането на овцете — но нещата можеха и да се объркат. Много от овцете умираха при раждане, много от агнетата се раждаха мъртви.

— Гейбриъл — извика тя, — къде, по дяволите, си, стари непрокопсанико?

Лицето й се покри с капчици пот, които се стичаха в очите й, докато чакаше Гейбриъл да се обади. Отговор не последва.

— Гейбриъл — простена тя, — моля те, върни се! Не ме напускай точно сега. Имам нужда от теб.

Контракцията отслабна, но дворът остана все така пуст и Матилда разбра, че е сама. Бутна силно вратата с мрежата и влезе в кухнята. Грабна старото одеяло от куката до вратата и го постла на пода до печката. Водата в тенджерата завираше, ножът, който използваше за разфасоване на зайци, беше на масата. Матилда го пусна във врящата вода. По-късно щеше да й потрябва, за да пререже пъпната връв.

Докато сваляше гащеризона и ботушите, главата й се въртеше. Ризата й подгизна от пот, но тя продължи. Чувстваше се много уязвима — без дрехи и при тези силни болки. Сложи настрана един чист чаршаф, за да увие с него бебето, след като се роди, и клекна на одеялото, ридаейки за Гейбриъл. Къде бяха отишли всички? Защо беше избрал точно този ден, за да напусне фермата и да вземе и жена си с него? Това не беше добър знак. Гейбриъл предчувстваше неприятностите и винаги гледаше да ги избегне.

— Мързелив безполезен негодник — изруга тя. — Ще изчезне точно когато наистина ми е нужен.

Болките ставаха по-силни, прииждаха на вълни — една след друга, докато не усети напъните. Болката беше нечовешка; нуждата да напъва — непреодолима. Матилда попадна във водовъртеж, където нямаше нищо друго, освен необходимостта да даде живот на съществото вътре в нея.

Малко по-късно от някакво далечно място, някак отделено от това, което ставаше с нея, се чу затръшването на входната врата. Бързи стъпки прекосиха дъсчения под на кухнята. Чуваше звука от далечни гласове, заглушавани от бученето в ушите й. Около нея, на фона на светлината от огнището, се мяркаха призрачни сенки.

— Боже мой, Бърт, тя ражда! Бързо — донеси ми кутията от каруцата.

Матилда отвори очи и видя познатото приятелско лице на Пег Райли.

— Всичко е наред, миличка. Просто се отпусни. Пег ще се погрижи за теб.

— Бебето ми — изохка Матилда, стискайки силно ръката на Пег, — вече излиза.

— Точно така, скъпа, моментът е дошъл. Хвани здраво ръката ми и напъвай.

Силните ръце не помръднаха, когато Матилда ги сграбчи. Стисна зъби, затвори очи и се отдаде на позива да напъва — и с един последен мощен тласък тя усети как бебето излезе от нея. После всичко потъна в тъмнина. Матилда с удоволствие се отдаде на всепоглъщащата забрава и потъна в нея с благодарна въздишка.

Матилда отвори очи, без да може да се ориентира в мекия сумрак на спалнята си. През прозореца проникваше бледа лунна светлина и осветяваше ъгъла на стаята. Имаше някаква промяна, нещо не беше наред. Тя се опита да надмогне забвението и изведнъж си спомни. Колко дълго бе спала и къде беше бебето й?

Една тъмна сянка помръдна в ъгъла и тя се сви от страх. Това беше Марвин. Бе станал от гроба, за да я накаже и да открадне бебето й.

— Шшт. Всичко е наред, миличка. Аз съм, Пег Райли.

Една топла ръка я погали по косата и пъхна в ръката й чаша с някаква течност, като я накара да я изпие. Имаше странен мирис и беше много сладка на вкус.

Матилда погледна познатото лице, изпи напитката и се отпусна. Винаги беше харесвала Пег Райли и в нейно присъствие се чувстваше в безопасност.

Празната чаша бе отнесена, а чаршафът — плътно опънат под брадичката й.

— Това е, миличка. Всичко свърши. Почини си и се наспи. Пег е тук, за да се грижи за теб.

— Къде е бебето ми? — промърмори Матилда. Клепачите й тежаха и не можеше да се бори повече със съня.

— Не се притеснявай за нищо, миличка. Това, от което имаш нужда сега е, хубавичко да се наспиш. На сутринта всичко ще е наред.

— Бебето ми — прошепна тя. — Добре ли е бебето ми? — Звукът от гласа й отекна в стаята и в главата й, после потъна в прегръдките на съня. Сънят й обаче бе неспокоен — пълен с призрачни, безплътни гласове и шум от далечни стъпки.

Когато най-накрая отвори очи, видя, че се зазорява. Ясната синкава светлина се процеждаше между новите раирани памучни пердета и осветяваше Пег, която седеше до леглото и плетеше. Матилда се усмихна на топлите очи и хвана почервенелите ръце на Пег.

— Благодаря ти, Пег. Бях толкова уплашена, че не знам какво щях да правя, ако не беше дошла.

— За нищо, миличка. Решихме да дойдем направо тук, вместо да ходим до Уолаби Флатс. Обичам да си подготвям нещата, преди да са дошли стригачите. — Тя отдръпна ръцете си и продължи да плете. — Не мога да кажа, че съжалявам за случилото се с баща ти. Виждам, че и сама си се справила отлично. Стадото е в много добро състояние.

Матилда се облегна на възглавниците. Въпреки продължителния сън тя се чувстваше изтощена и говоренето й струваше много големи усилия. Гледаше как Пег се движи из стаята, доволна да слуша шумоленето на роклята и стъпките й.

— Изпий това, мила. То ще ти възвърне силите. — Пег видя как Матилда стисна носа си с отвращение. — Сложила съм нещо, което ще ти помогне да се отпуснеш и да поспиш. Няма да ти навреди.

Пег изчака Матилда да пресуши чашата с топлото мляко. Когато се обърна към нея, лицето й имаше угрижено изражение.

— Къде е мъжът ти, Матилда? — попита накрая.

Матилда усети, че се изчервява от срам.

— Нямам мъж — прошепна.

Пег не се впечатли от този отговор. Само кимна и опъна чаршафа, като подпъхна краищата му под матрака, после тръгна към вратата.

— Къде е бебето ми, Пег?

Жената се спря на прага с изправена стойка, хванала дръжката на вратата. Секундите се изнизваха и когато накрая Пег се обърна към нея, Матилда застина от страх. Изражението на жената бе сериозно, а погледът й бе насочен надолу.

Матилда се опита да се повдигне на лакти, но беше прекалено слаба.

— Какво е станало, Пег? — промълви тя.

Пег седна на леглото и матракът потъна под тежестта й. Протегна се и прегърна Матилда, обгръщайки я с топлите си меки ръце.

— Бедното малко същество се роди мъртво, скъпа. — Напевният й глас звучеше успокояващо. — Не можахме да сторим нищо.

Матилда се остави да бъде приласкана от тази нежна прегръдка и зарови лицето си в щедрата пазва на Пег. Думите преминаваха през ушите й, без да стигнат до съзнанието й.

— Моят Бърт скова едно хубаво сандъче. Ще се погрижим малкото дребосъче да бъде погребано, както му е редът.

Лекарството, което Пег беше сложила в млякото, оказваше въздействието си и Матилда се бореше с вълните на съня, които заплашваха да я погълнат.

— Мъртво? — прошепна. — Бебето ми е мъртво? — Истината достигна до нея през нахлулия мрак и по лицето й потекоха горчиви сълзи. Усещаше, че нещо не е наред. През последните дни бебето не мърдаше в корема й. Трябваше да отиде до Уолаби Флатс при доктор Петерсън. Само тя беше виновна, че бебето се роди мъртво.

Пег я държа в прегръдките си, докато сънят не я надви.

Дочуха се звуци. Първо някъде отдалече, после станаха поясни. Жалостивото блеене на овцете, бръмченето на генератора, възбуденият говор на мъжете, целият този шум я накара да се събуди от летаргичния си сън. Матилда се заслуша в познатите звуци. Разбра, че стригачите са пристигнали и бе спокойна, защото знаеше, че Пег и Албърт ще ги посрещнат.

Истината я повали с цялата си жестокост. Бебето й беше мъртво. Пег и Албърт щяха да го погребат. Тя не можеше да лежи тук и да не прави нищо.

— Пег? Къде си? — Матилда спусна краката си от леглото. Чаршафът се бе омотал около нощницата й.

Никой не й отговори.

— Сигурно е в готварницата — промърмори.

Чувстваше главата си куха, а когато се опита да се изправи, краката й се разтрепериха. Облегна се с цялата си тежест на нощното шкафче, докато изчакваше замайването да премине. Усещаше дълбоко в себе си някаква празнота, каквато до този момент не познаваше, а болката беше единственото, което й напомняше, че е родила. На няколко пъти си пое дъх и събра всичките си сили, за да се добере до кухнята.

Когато главата й се проясни и погледна към нощното шкафче, осъзна, че нещо липсва. Беше нещо важно, но когато моментът на просветление премина, не можеше да определи какво точно бе то.

— Скоро ще разбера — промърмори си тя.

Навлече една широка риза върху нощницата и като влачеше с мъка краката си, се добра до кухнята. Там нямаше никой, но това не я изненада. По това време Пег имаше много работа в готварницата. На масата, изглежда, бе оставена някаква бележка.

Матилда се приближи до масата с бавни несигурни крачки, взе парчето хартия и се отпусна на стола. Почеркът бе почти нечетлив.

„Бърт се разболя. Трябва да заминем. Погрижихме се за бебето.

Пег Райли“

Сълзите замъглиха погледа на Матилда. Тя смачка бележката и се огледа. Съжаляваше, че Албърт се е разболял, но сега как, за бога, щеше да се справи? Разчиташе на помощта на Пег през сезона.

Освен това видя, че бяха взели брашно и захар от безценните й запаси, а от хладилния шкаф липсваше голямо парче овнешко. Обзе я студен гняв заради собствената й слабост. „За последен път се доверявам на някого“ — закле се тя. Досега беше разчитала само на себе си — щеше да намери сили отнякъде, за да продължи и занапред по същия начин.

Стана и излезе на верандата. Шумотевицата и оживлението в Чаринга я обгърнаха. Тя се подпря на перилата, докато наблюдаваше как Гейбриъл дава разпореждания на ратаите. „Поне той се е върнал“ — помисли си тя. Зачуди се кой ли е поел ръководството в стригачницата.

Щеше да мисли за това после. Първо трябваше да види къде е погребано детето й. Трябваше да си вземе сбогом. Краката не я държаха и й се виеше свят. Заобиколи къщата, като се препъваше, и отиде до семейното гробище. Повече нямаше да се поддаде на слабостта си. Нямаше време за самосъжаление.

Изкопаната наскоро пръст беше затрупана с камъни, за да не я разровят кучетата динго. Малък, грубо издялан дървен кръст стоеше в горния край на купчината. Матилда коленичи на спечената земя, сред дивите цветя. Протегна ръка и докосна трогателното малко гробче. Сълзи набраздиха лицето й при мисълта за малкото телце под пръстта. Нейното дете. Детето, което никога не видя и не подържа в прегръдките си.

Опита се да се помоли, но не можа да намери думите. Опита се да предаде чувствата си чрез допира до грубо изсечения кръст, но знаеше, че е твърде късно. Беше наказана заради нейната собствена слабост и тази на баща й. Това невинно детенце вече бе на небето. „Може да е за добро — помисли си тя, когато сълзите й пресъхнаха. — Какъв живот можех да му осигуря? Клюките щяха да се разнесат, да отровят живота ни, а тайната, която щях да пазя дълбоко в мен, накрая щеше да унищожи и двама ни.“

Тя набра букет от диви цветя и ги положи до кръста. Изправи се на драка, като залиташе, и в един безкраен миг постоя до това, което бе останало от миналото й.

— Щом успях да преживея това, ще преживея и всичко останало — прошепна тя. — Един ден, обещавам, ще ти направя истински надгробен камък.

Джени затвори дневника и по страните й потекоха сълзи. Знаеше какво е да загубиш дете и колко силно боли. Разбираше колко силна бе скръбта на Матилда, като си спомняше за нейния сладичък Бен с неговата слънчева усмивка и светлоруса коса. Спомняше си топчестите му крачета и пръстчета, които обичаше да целува.

Тя поне бе имала възможността да го опознае. Да го обича, преди смъртта да го грабне от нея. Матилда нямаше нито снимка, нито спомени, които да пази — само един груб кръст върху купчината пръст.

Джени закри лице с длани и заплака заради себе си и заради Матилда.

Глава 9

Брет се поколеба, преди да почука. Действаше импулсивно, нещо, което не бе присъщо за него, но след тазсутрешната езда изпитваше определено уважение към удивителната госпожа Сандърс и искаше да се извини.

Мамчето също имаше пръст в тази работа. Каза му направо какво мисли за него. Брет винаги бе смятал, че има сговорчив характер и когато мамчето го нахока, осъзна колко грубо се бе държал с Джени. Тя очевидно се страхуваше от коня, но не се откъсна от него — в буквалния и в преносния смисъл — докато не възвърна увереността си. Това бе истинско постижение, като се има предвид онова лошо падане в миналото.

Черно-бялото кученце скимтеше в ръцете му и се опитваше да се измъкне, но Брет го държеше здраво, като се чудеше дали идването му тук е добра идея. От бараката видя, че в къщата свети и предположи, че тя е още будна, но изглежда, че никой не отговаряше на почукването му.

Почака още малко, после влезе през вратата с мрежата. Тя сигурно беше вътре. Къде другаде би могла да бъде по това време? Мисълта, че може да е заспала, му донесе облекчение. Можеше да си тръгне и да отложи извинението за сутринта.

Той се изкашля, за да уведоми за присъствието си в тихата къща. Не му се искаше да нарушава уединението й, защото знаеше колко е ценно то на място като това, но се страхуваше, че може да я стресне, ако е будна.

В следващия момент чу приглушените хлипания от спалнята й и се стъписа. Навярно трябваше да си тръгне веднага, преди да е станало твърде късно и да се издаде, че я е чул. Жените бяха едно, но сълзите — нещо друго. Нещо, с което не знаеше как да се справи. Постоя неподвижен, без да знае какво да прави. Кученцето се извиваше в ръцете му. Може би детинското му поведение я бе разстроило. Надяваше се, че причината не е тази, но човек никога не знае как е с жените.

Кученцето взе решение вместо него. С едно последно движение, то се изскубна от ръцете му, скочи на пода и хукна към вратата на спалнята. Започна да скимти и да драска с предните лапи по дървото.

Плачът изведнъж престана.

— Кой е? — Гласът на Джени беше глух и разтревожен.

— Аз съм, госпожо Сандърс. Няма нищо спешно. Ще дойда утре — побърза да обясни Брет.

— Не, не си тръгвайте. Ей сега идвам.

Той гушна кученцето, свали шапката, си и застана притеснен на известно разстояние от вратата на спалнята. Чуваше как тя се движи из стаята, чу я как въздъхна и бързо издуха носа си — всичко му говореше, че присъствието му е нежелано. Искаше му се сега да е в бараката при другите и изобщо да не бе идвал.

Вратата се отвори и откри набразденото й от сълзи лице. Брет отстъпи назад. Тези чудни очи, плувнали в сълзи, му въздействаха по особен начин.

— Идвам с предложение за мир — каза със заекване, — но виждам, че не съм избрал подходящ момент. Ще дойда утре.

Говореше бързо и неясно и вероятно несвързано, но тя, като че ли не забеляза.

— За мен ли е? О, какъв красавец! — ахна тя с широко отворени от удоволствие очи. — Много мило. Благодаря.

Брет прехвърли кученцето в ръцете й и малкото животинче веднага започна да ближе сълзите по лицето й. Брет погледна тези виолетови очи и изведнъж почувства, че не му достига въздух, забрави всичко, което си бе намислил да й каже. Изпита желание да протегне ръка и да я докосне, да махне тази лъскава коса от мократа й буза и да пресуши с целувки сълзите й.

Осъзнаването на тази мисъл го извади от вцепенението и той отстъпи назад. Какво, по дяволите, си въобразяваше? Той работеше за нея. Сигурно си бе загубил ума. Прокашля се и се изправи в целия си ръст.

— Само исках да се извиня за тази сутрин — и за вчера — заекна Брет. — Помислих си, че ще ви е приятно да си имате компания. Кученцето е един малък разбойник и още няма хигиенни навици.

Когато Джени го погледна, той усети, че се изчервява и като мачкаше шапката в ръцете си, бавно заотстъпва към изхода и сигурността на верандата.

Джени се засмя, когато кученцето я близна и заскимтя.

— Какъв хубавец си ти! — говореше му с гальовен глас, като рошеше копринената му козина. — Благодаря, Брет. Не бихте могли да ми направите по-хубав подарък.

— Вече е късно. — Гласът му бе дрезгав. — Ще се видим утре сутринта. — Той протегна ръка зад гърба си, за да отвори вратата, с поглед, вперен на един метър над рамото й.

— Наистина ли трябва да си вървите? Останете да изпиете една бира. Можете да ми помогнете да измислим име на този приятел.

Брет усети самотата в гласа й и видя в очите й молба за малко компания.

— Не знам… — започна. Разкъсваше се от желанието да остане и от мисълта, че е по-добре да си върви.

— Моля ви! — Виолетовите очи го гледаха настоятелно.

Брет не можа да устои. Спомни си самотата на Марлийн и обвиненията й, че не прекарва достатъчно време с нея, че никога не я слуша, когато му говори. Вината винаги намира начин да те размекне. Мисълта, че Джени има нужда от него, го накара да отстъпи от вратата и да я последва в кухнята. Една бира нямаше да му навреди.

Застана непохватно до кухненската маса с шапка в ръка, докато наблюдаваше как Джени сипва в една паничка мляко за кученцето. То веднага стъпи в паничката и започна да лочи, след което облиза млякото от пода и от лапите си, като следеше с големите си кафяви очи тяхната реакция.

Джени се разсмя, погали го по главата, после отиде да вземе бирите от газовия хладилник. Отвори ги, подаде едната на Брет и отпи една голяма глътка от своята.

Брет забеляза начина, по който се извиваше шията й, докато отпиваше от бирата и бързо погледна на другата страна, като се чудеше каква ли игра играеше тя. Сигурно осъзнаваше как му въздейства. Реши да си тръгне веднага, щом си изпие бирата.

Джени седна на масата срещу него и се загледа как кученцето дъвче една от обувките й.

— Благодаря ви, Брет. Беше много мило от ваша страна.

— За нищо — промърмори той.

Видя, че очите й се навлажниха отново и заби поглед в бирата си. Искаше да я попита какво я е разстроило, но не знаеше как да го направи. Надяваше се, че тя няма да се разплаче отново. Проклятие. Искаше му се мамчето да е тук сега. Тя щеше да знае какво да направи.

— Наистина го мисля, Брет. Беше много мило от ваша страна, въпреки че не го заслужавам, след като се държах така ужасно тази сутрин. В момента наистина имам нужда от приятел.

Тя отметна назад косата си и се засмя пресилено. Брет разбираше, че е разстроена от нещо, но не беше негова работа да любопитства за причината. Сигурно беше свързано със загубата на семейството й, а и дневниците вероятно допълнително влошаваха положението.

Джени трябва да бе доловила притеснението му. Тя се обърна за момент и погледна кученцето, преди да проговори. То беше намерило чифт чорапи и щастливо ги душеше и дъвчеше.

— Мисля, че трябва да го кръстя Рипър. Какво ще кажеш?

— Отива му — отвърна Брет с облекчение. — Голям разбойник е този изтърсак, кипи от енергия.

Отново настъпи тишина и Брет отпи голяма глътка от бирата си. Не знаеше какво да каже и започна да се чувства още по-неудобно. Тъкмо се канеше да стане, когато тя протегна ръката си през масата и докосна неговата.

Сякаш го удари ток. Замръзна на място, не можеше да откъсне поглед от виолетовите й очи.

— Брет, разкажи ми за Матилда Томас.

Той откри, че очите й не бяха само виолетови на цвят. Сега, когато ги гледаше отблизо, забеляза, че около зениците й има златни и сини точици, а ирисите й бяха оградени от по-тъмна ивица. Отдръпна се неохотно и потупа гърлото на бутилката, за да се успокои. Трябваше да се досети, че този момент ще настъпи, но нима тази вечер, когато тя беше разстроена, а той не можеше да каже и дума, бе подходяща за това?

— Какво имате предвид, госпожо Сандърс? — Това беше единственото нещо, което му дойде наум. Имаше нужда от малко време, за да събере мислите си.

— Много добре знаете какво имам предвид, Брет Уилсън — отвърна ядосано Джени и очите й потъмняха от гняв. Стана от масата и столът й изскърца по пода. — И ако не спреш да ме наричаш госпожа Сандърс, кълна се, че ще разбия проклетата бутилка в проклетата ти глава.

Те се втренчиха един в друг, шокирани от казаното, после избухнаха в смях.

— Това е нелепо — изкикоти се Джени. — И двамата сме възрастни хора, за Бога. Как така винаги се дразним един друг?

Брет поклати глава. Усмивката не слизаше от лицето му.

— Не мога да разбера защо. Предполагам, че аз съм виновен. Честно казано, госпожо — исках да кажа, Джени — появата ти ми дойде като шок. Очаквах да видя по-възрастна жена. Някоя по-малко…

— Деспотична? — довърши вместо него Джени.

Брет нямаше точно това предвид, но не възрази. Забеляза как очите й радостно заблестяха и как отмяташе назад главата си, когато се смееше.

— От къде можех да предположа, че си толкова млада… и всичко останало — той замълча. И без това вече бе казал твърде много.

Джени се развесели още повече.

— Приемам това като комплимент, Брет. Искаш ли още една бира?

Тя му подаде бутилката и вдигна нейната за наздраве.

— Да пием за това, да се разбираме по-добре!

— Да, защо не?

Бирата бе студена — точно каквато обичаше. Не си спомняше Джени да бе ставала, за да я донесе. Единственото, което забелязваше, бяха очите й. Трябваше да внимава, иначе можеше да хлътне прекалено много по красивата Джени Сандърс.

— Разкажи ми историята на това място, Брет — подкани го тя със сериозно изражение, като вдигна ръка, за да предотврати възраженията му. — Двамата с мамчето споменахте за някакви слухове. Хайде де, искам да знам.

Мислите в главата му се объркаха. След като прочете дневниците, разбра, че слуховете са нищо в сравнение с истината, а сега се чудеше каква част от това вече й бе известна. Реши да й разкаже само хубавите моменти от историята на Чаринга. Откъде да започне обаче? Отпи бавно от бирата, за да отложи момента и да събере мислите си.

— О’Конърс са дошли тук с първите заселници в началото на деветнайсети век. Били са бедни ирландци като повечето от заселниците по онова време. Жадували са да се освободят от британското господство и да се сдобият със собствена земя. Началото на овцефермата Чаринга е било поставено с няколко бараки насред пустошта. Имало е вода, трева и по-високи места край планината, които са ги предпазвали от наводненията. Първо са прочистили земята от храсталаците, после са се заели да увеличат стадото, което са водели със себе си.

Брет се загледа замислено в пространството и си представи годините на съсипваща работа.

— Не са имали нито трактори, нито машини. По-голямата част от работата се е вършела с брадвата и мотиката. Когато прочистили земята и овцете им привикнали към мястото, те започнали да разширяват фермата. По времето, когато Мери наследила фермата, Чаринга се простирала на почти четиристотин и пет хиляди декара, а до бараките били построени плевни и кошари.

— Мери е майката на Матилда, нали?

Брет кимна.

— Мери е ръководела фермата сама, докато съпругът й Марвин воювал в Галиполи през Първата световна война. По това време са започнали да отглеждат мериносовите овце и са построили мандрата, а с парите от продажбата на вълната Мери преустроила къщата. Хората говорят, че Марвин й завиждал за успеха и след смъртта й се опитал да продаде Чаринга на Етън Скуайърс.

— Но не е успял — промълви Джени. — Фермата е принадлежала на Матилда. — Тя допи бирата си. — Това, което прочетох в първите дневници е направо ужасно. Интересно ми е да знам как другите са възприемали Матилда. Какви са тези слухове, за които говореше преди малко?

— Още преди да навърши двайсет години, името на Матилда е било легенда по тези места. Била е необикновена жена, защото се е справяла сама в този мъжки свят. Смятали я за странна и ексцентрична. Не разбирали начина й на живот с аборигените, а хората винаги се страхуват от това, което не разбират, и затова тя не контактувала много с външния свят. Говорело се за бебето, любопитните очи, разбира се, не пропускат нищо. Когато обаче бебето не се появило, всичко било забравено.

Той млъкна. Можеше да разказва още, но не искаше да разпространява онова, което смяташе, че са само зловещи предположения.

— Но нали тя е превърнала Чаринга в това, което е днес?

Той кимна.

— Уважавали са я за постигнатото, макар че другите фермери и жените им не са я одобрявали — усмихна се Брет. — Съдейки по това, което се говори, е била доста рязка и цапната, в устата — ръководела е фермата, облечена в мъжки дрехи, без да й пука за мнението на другите.

— А баща й? Какво се говори за него?

В гласа на Джени се долавяше напрежение. Брет знаеше защо.

— Марвин се завърнал от войната като герой. Едва след смъртта му истината излязла наяве. Не е бил прострелян от неприятеля, докато е спасявал боен другар през вражеската линия, а от австралийски войник, който го е хванал да дезертира. Марвин го убил, метнал го на гърба си и така се върнал в базовия лагер. Наградили го с кръст за храброст и след малко повече от година, прекарана в болница, го изпратили вкъщи. Мислел си, че се е отървал, но един мъж от Сидни се възстановил от амнезията си и докладвал на командващия офицер. Видял всичко, докато търсел ранени войници сред труповете.

— Не се учудвам, че е бил страхливец и подлец — вметна мрачно Джени. — Мъж като него не може да е герой.

Брет допи бирата си и си помисли как ли се чувства Джени — самата тя наскоро овдовяла. Как ли й въздействаше жестоката действителност, описана в дневниците? Защо бе плакала тази вечер — за личната си загуба или заради загубата на невинността на Матилда?

— Разкажи ми за Матилда.

— Чела си дневниците. Знам това, което знаеш и ти — измъкна се Брет.

Джени поклати глава.

— Не всичките, Брет. Искам да знам какво е станало след смъртта на бебето. Каква роля са изиграли по-нататък семейство Скуайърс?

Брет се чувстваше като сред плаващи пясъци. Въпреки че дневниците не разкриваха напълно ролята на Етън, слуховете и истината имаха неприятното свойство да се преплитат, а той не искаше да прави догадки. Погледна към нея. Знаеше, че трябва да каже нещо, затова реши да се придържа към фактите.

— След смъртта на бебето, Матилда не поддържала връзки с другите фермери. Ходела до града два-три пъти годишно, яхнала старата кобила на баща си. По-късно се сближила със съседите си Том и Ейприл от Уилга. Когато Чаринга заработила на печалба, тя постепенно я модернизирала и купила камионетката, но не е пътувала никога надалече.

Брет запали цигара и се замисли.

— Говори се, че е живяла като аскет — сама, заобиколена единствено от нейните битжара, освен по време на сезона на стригането. Не е ходила на танци и забави, не е общувала с другите фермери. Андрю Скуайърс се опитал да я ухажва, но Матилда е знаела, че всичко е заради земята и го отрязала. Най-младият син на Скуайрс — Чарли я харесвал, но от това също не се получило нищо.

— Все пак тя си е имала някого, нали?

Джени се наведе към него. Пръстите й почти докосваха неговите.

Брет сви рамене. Скоро и сама щеше да разбере от дневниците, но не и тази вечер, когато вече бе достатъчно разстроена.

— Не знам, Джени. Съжалявам — каза накрая.

Тя го погледна със сериозно изражение и се облегна замислено назад.

— Според дневниците Етън Скуайърс се е домогвал до земята й, а според адвоката ми, семейството още не е загубило интерес. — Джени го погледна право в очите. — Какво има в Чаринга, та искат на всяка цена да я притежават?

— Вода — веднага отговори Брет. — В Караджонг има кладенци и голяма река, но през Чаринга текат три реки, освен това има няколко артезиански кладенеца. О’Конърс са разпознали добрата земя в момента, в който са я видели. Скуайърс просто са закъснели и не са могли да предявят правата си над нея.

— Разкажи ми за семейство Скуайърс.

Брет въздъхна. Защо Джени трябваше да се задълбава в миналото? Ако мамчето го бе послушала и изгорила проклетите дневници, сега тези неща нямаше да я занимават.

— Бащата на Етън бил най-малкият син на богато фермерско семейство от Англия. Изпратили го тук в началото на деветнайсети век, за да забогатее. Имал достатъчно пари, за да се справи в началото. Започнал от Куинсланд. Изучил предимствата на австралийските овце пред английските, после се преместил на юг. Харесал земята, заселил се тук и построил Караджонг. Чаринга се простирала на юг и изток и за него оставало да се разширява единствено на север. Там климатът е по-сух. Вали по-рядко и има по-малко реки.

— И така започнала враждата?

Брет сви рамене.

— Мисля, че не се е стигало до директни сблъсъци, но бащата на Етън съвсем ясно показвал, че ненавижда О’Конърс и правил всичко възможно, за да им пречи да се развиват. Завещал земята на Етън, който опитал да ожени доведения си син за Матилда, но тя провалила плановете му. Етън още не може да го преглътне.

— Спомена, мисля, че Чарли се е интересувал от Матилда? Защо и този брак се е провалил, след като баща му толкова е настоявал да свърже двете семейства?

Брет отново повдигна рамене.

— Нямам представа — отвърна искрено той.

Джени го погледна замислено.

— Дали това място наистина не е прокълнато, Брет? Чаринга не е ли зъл амулет?

Брет изсумтя.

— Това е смешно. Това място е като всички останали. Уединено, откъснато от света и заобиколено от най-суровите природни сили. Това, което се е случило с Матилда, е можело да се случи с всеки друг. Не трябва да забравяш какво е постигнала въпреки трудностите. Не се оставяй да те води въображението. Тук няма нищо зло — само една сурова действителност.

— Ти наистина обичаш това място, нали? — промълви Джени. — Въпреки че си загубил жена си заради него.

Брет с облекчение прие новата насока на разговора и започна да се отпуска.

— Марлийн беше градско момиче. Обичаше да скита по магазините, да ходи на кино, обичаше да се издокарва с нови дрехи и да посещава партита. Трябваше да се досетя, че тук няма да й хареса — каза тихо. — Дадох всичко от себе си, за да е щастлива, но това не й бе достатъчно.

Брет изведнъж изпита силно желание да я накара да види Чаринга през неговите очи — такава, каквато в действителност беше.

— Не изпадай в заблуда, Джени. Мястото може и да е откъснато от света, но в него има някакъв първичен дух. Помисли си за Матилда. Тя не е имала съвременните удобства или работници, които да й помагат, но е останала. Работила е и се е борила години наред, за да превърне фермата в това, което е сега, защото я е обичала. Обичала е земята, жегата и откритите пространства и въпреки всичко, което я е сполетяло, нищо не е било в състояние да я пречупи.

„Не съвсем нищо — помисли си Брет, — но засега Джени няма защо да го научава.“

Той замълча. Беше казал повече от достатъчно и, изглежда, че Джени беше доволна от наученото. Напрегнатото изражение на лицето й изчезна.

— Благодаря ти, Брет. Колкото повече чета дневниците, толкова по-малко ми се иска да остана. Изглежда Чаринга притежава силата да омагьосва хората, които живеят в нея. Като че ли духът на Матилда продължава да обитава къщата. Има моменти, когато знам, че тя е тук. Все повече се опитва да ме въвлича в нейния свят, а аз не съм сигурна дали това ми харесва — потрепери Джени. — Сякаш знае, че усещам болката й. За мен, обаче, е твърде скоро след загубата на Питър и Бен. Собствените ми рани още не са зараснали, за да поема и нейните.

Брет взе ръката й и я задържа.

— Тогава хвърли дневниците. Изгори ги. Остави миналото там, където му е мястото, преди да те е съсипало.

Джени поклати глава.

— Не мога, Брет. Трябва да науча какво е станало с Матилда — да се опитам да разбера какво я е задържало на това място.

— В такъв случай, нека ти покажа Чаринга такава, каквато я обичам. Нека ти помогна да разбереш защо Матилда е останала на тази земя, въпреки че природата тук състарява хората преждевременно. Това е моят дом, Джени. Не бих искал да съм другаде. Иска ми се и ти да заобичаш Чаринга.

Брет усети как го облива топлина. Джени щеше да го помисли за глупак след тази страстна тирада.

— Страхуваш се, че ще ти я отнема, нали?

Брет кимна, неспособен да отговори. Усещаше топлината на пръстите й върху неговите. Туптенето на пулса й се сливаше с биенето на сърцето му.

— Смяташ ли да продадеш Чаринга? — попита той накрая. Изпитваше ужасен страх от отговора й, но знаеше, че трябва да събере сили, за да го приеме.

— Не знам, Брет — отговори замислено Джени. — Тук е красиво и мога да разбера любовта ти към Чаринга. Само че тези надгробни камъни ме преследват. — Джени се отдръпна, скръсти ръце под гърдите си и по тялото й премина тръпка. — Съжалявам, че не мога да ти дам ясен отговор. Знам колко много зависи бъдещето ти от това.

Брет въздъхна с облекчение. Поне не беше взела решение още, значи имаше някаква надежда.

— Въображението ти те подвежда, това е всичко. Не е чудно след това, което си преживяла напоследък. Всички ферми имат семейни гробища — хората нямат време да пренасят близките си до града, за да ги погребат. Трябва да се съсредоточиш над собствения си живот и това, което можеш да направиш от него. Остави миналото да си отиде и се радвай на това, което имаш.

Джени се втренчи в него.

— Ти си прекалено философски настроен за управител на ферма — подметна закачливо тя.

— Научил съм го от майка ми — призна Брет с усмивка. — Тя често разсъждаваше за живота и смъртта. Предполагам, че все нещо се е запечатало в ума ми. — Той замълча. Цигарата димеше между пръстите му. — Майка ми и баща ми бяха добри хора. Все още ми липсват. Мисля, че с братята ми извадихме късмет с родители като тях.

За един кратък миг той си припомни лицето на майка си. После то изчезна. От жената, която се бе борила, за да осигури на децата си това, което тя не бе имала като дете — дом, обич, чисти дрехи и образование, бяха останали само детски спомени.

Гласът на Джени го изтръгна от мислите му.

— Завиждам ти. В Даджара ме хранеха и ми дадоха образование, но милосърдните сестри нямаха място за обич в сърцата си — въздъхна Джени. — Такова детство те прави подозрителен и те кара да разчиташ само на себе си, да не се доверяваш на хората. Предполагам, че затова съм толкова предпазлива в решенията си — усмихна се тя на Брет. — Както и ти — добави със закачлив тон.

Мнението му за Джени се променяше много бързо. Тази жена не бе разглезена лигла от Сидни, а едно уплашено момиченце, което прикриваше самотата си зад стена от привидна самоувереност. Напомняше му за жребеца, който имаше някога. Предишният му собственик го беше бил и животното не се доверяваше на никого. Минаха много месеци на търпеливо и нежно отношение, преди конят да се оправи.

— Не съм предполагал, че е било чак толкова зле — промърмори той. Не можа да измисли какво друго да каже.

Джени не обърна внимание на съчувствието му.

— Разкажи ми за детството си, Брет.

Той загаси цигарата си, вдигна кученцето от пода и то веднага заспа в скута му. Джени го погледна и се усмихна. Усмивка, която казваше, че двамата са приятели.

— Живеехме в Мосман, Куинсланд. Баща ми береше захарна тръстика и рядко го виждахме. Винаги имаше още един сезон, след който, по думите му, щеше да купи къща, за да се установим на едно място. Така стана, но не по негова воля. Тръстиката е коварна. Пълна е с насекоми и паразити, които инфектират раните, получени при работата.

Джени го слушаше внимателно, но той замълча за момент, за да си запали още една цигара и да намести по-удобно кученцето в скута си. Не искаше да я натоварва с разкази за угнетителната бедност на детските си години, но не можеше да се държи така, сякаш това никога не се е случвало. Майка му се бе борила прекалено дълго и упорито в онази барака под наем, за да може да си позволи да забрави тези години. Тръстиката накрая уби и нея, но по различен начин от този на баща му.

— Бяхме четири деца. Джон, най-големият, остана да работи на тръстиката с другия ми брат, Дейви. Мисля, че не са поели достатъчно от мириса на меласата — изсумтя той. — Мразех тази миризма — беше сладка и натрапчива. Винаги присъстваше в къщата, в дрехите ти, в косата.

— Какъв е животът по тези места? Живях в Даджара до седмата си година и въпреки че се намирахме в сърцето на област, където се отглежда тръстика, бяхме заобиколени от планини и пасбища. Овцевъдната ферма в Куинсланд на новите ми родители се намираше на север, на неголямо разстояние от тръстиковите полета.

— Това е различен свят — горещ, влажен, гъмжи от мухи и змии. Жегата изцежда силите ти, не спираш да се потиш, а работата в тръстиката няма край. — Той направи пауза, за да си припомни подробностите. — Но все пак имаше някаква красота. Трябва да видиш полето с тръстика, когато духа вятър — прилича на огромно зелено море, което се движи и полюлява. Там обаче работят много малко австралийци. Малко мъже могат да издържат на този начин на живот.

Брет погали ухото на кученцето и си помисли за промените в този край. Скоро машините щяха да заместят човешката ръка и хората, като братята му, трябваше да търсят друга работа, за да се прехранват.

— Имигрантите плъзнаха навсякъде след войната и беше трудно да намериш двама души, които говорят един и същ език. Азиатците, италианците и гърците са най-добрите резачи на тръстика, но времената се менят и когато техниката надделее, ще останат само легендите за тръстиковите полета.

Джени му подаде още една бира.

— Продължавай — каза тихо.

Брет отпи голяма глътка, преди да продължи. Сякаш искаше да премахне вкуса на меласата от устата си, а също и на гъстия задушлив дим, който се стелеше над запалените тръстикови полета.

— Местехме се от едно място под наем на друго. Бараките винаги се намираха на няколко километра от полетата, за да може баща ни да се връща вкъщи, макар че дори и тогава не прекарвахме много време с него. Винаги излизаше някъде с другите мъже. Тяхната дружба беше много особена. Жените не играеха голяма роля в живота им, даже се чудя защо баща ми изобщо се е оженил. Сигурно ни е чувствал като бреме, а обещанието му за истински дом е било само един блян.

— Значи и твоят живот не бил никак лек? — каза Джени с разбиране.

Брет загаси цигарата си и започна да гали спящото кученце. Тази вечер беше говорил повече, отколкото за цял месец. Не съжаляваше, защото с Джени се разговаряше много свободно.

— Не може да ти липсва нещо, което не познаваш — отговори Брет без напрежение. — До голяма степен бяхме щастливи, а мама правеше всичко възможно, за да ни накара да се чувстваме специални.

Брет замълча, замислен над тежките моменти в живота си. Имаше дни, когато майка му беше твърде изморена, за да пере, тогава той и братята му се потяха над старото медно корито, за да не загубят парите от тази работа. До този ден той не знаеше колко усилия е изразходвала тази крехка и слаба жена, за да повдига тежките горещи одеяла и чаршафи сред изпаренията в онази пещ — Куинсланд. Но тя го правеше. Ден след ден.

Джени не каза нищо, сякаш разбираше нуждата му да не споделя всичко.

Брет се върна към миналото. Спомни си времето, когато баща му легна болен и вече не можеше да работи на тръстиката. Пристъпите на жълтеницата ставаха все по-чести и го изтощиха до такава степен, че нямаше как да се върне на полето. Краят му дойде бавно. Пред очите му се появи немощния прежълтял човек, очакващ смъртта си в онази мрачна и разнебитена барака. Той не разбираше какво кара един мъж да се съсипва заради тръстиката.

— Баща ми беше голям мъж — каза накрая. — Можеше да ни качи и четиримата на раменете си и да тича из стаята. След като се разболя, отслабна, и преди да умре, тежеше не повече от двайсет килограма.

— Никога не съм подозирала, че човек може да пострада така от тръстиката — отбеляза Джени. — Приемаме захарта като даденост, без да помислим откъде идва или каква цена е платил човекът, който е рязал тръстиката. Съжалявам, че баща ти си е отишъл по такъв начин.

Брет повдигна рамене.

— Изборът си е бил негов, Джени. Все някой трябва да върши тази работа. Много рано разбрах, че това не е за мен. След смъртта на мама, Джон и Дейви продължиха да работят на тръстиката, а ние с Гил се преместихме на юг и започнахме работа като помощник-овчари в различни ферми за овце и добитък. Гил остана в Куинсланд и накрая си купи земя, а аз се преместих още по на юг. От шестнайсетгодишен се занимавам с овце и никога не съм съжалявал за избора си.

Той забеляза как Джени потисна една прозявка, вдигна кученцето и каза:

— Предполагам, че този малък приятел има нужда от легло. Време е и аз да ставам. Сигурно ти е писнало да ме слушаш как дърдоря.

— Не — отвърна бързо Джени със сериозно изражение. — Благодаря ти, че сподели толкова много неща с мен, Брет. Надявам се, че това не е събудило прекалено много лоши спомени. Те могат да бъдат невероятно болезнени — знам го от собствен опит.

Брет се усмихна и поклати глава.

— Защо не излезеш утре с мен да пояздим и да ти покажа това, което още не си видяла от Чаринга? Може би, ако я погледнеш през моите очи, ще разбереш защо толкова я обичам.

Джени вирна нагоре брадичката си, а в очите й проблеснаха закачливи искрици.

— Сигурен ли си, че ще можеш да оставиш работата си?

Брет се разсмя.

— Няма да липсвам на никого. Утре е неделя.

— В такъв случай, Брет, ще дойда с удоволствие.

Джени взе кученцето от ръцете му и докосна с устни спящата му главица.

— Значи ще се видим утре рано сутринта, преди да е станало твърде топло.

Тя кимна. Усмивка озари лицето й.

Брет излезе навън. Чувстваше се уморен, но се съмняваше, че ще може да заспи тази вечер.

Джени постоя на прага, гушнала кученцето, и проследи с поглед как Брет прекосява двора. Движеше се с големи и уверени крачки, ръцете му бяха пъхнати в джобовете на кожените панталони. Тя се усмихна и целуна Рипър по главата. Когато не се държеше наперено и деспотично, Брет беше страхотен събеседник. Подаръкът му дойде съвсем навреме след сълзите, които проля за Матилда.

Кученцето скимтеше в съня си, лапите му помръдваха, сякаш тичаше насън. Лежеше отпуснато в ръцете й. Тя го занесе в кухнята и му направи легло от старо одеяло и една щайга.

Съблече се и си легна с мисълта, че не може да зареже дневниците просто така и да забрави за тях. Бяха написани, за да бъдат прочетени. Матилда ги бе оставила точно затова.

Все пак Брет имаше право. Трябваше да гледа към бъдещето и да не отдава голямо значение на нещата, случили се тук преди толкова години. Дали ще открие магията на Чаринга — онова, което Матилда и Брет обичаха в това място, зависеше само от нея. Чак след това можеше да го нарече свой дом.

Глава 10

Бе неделя й мамчето сервираше закуската един час по-късно от обикновено. Джени полежа за момент, наслаждавайки се на утринната прохлада. После изведнъж си спомни плановете за деня и скочи от леглото. Веднага усети, че цялото й тяло се е схванало от вчерашната езда, а новите ботуши бяха разранили шестия й пръст.

Рипър показа муцунката си от гънките на чаршафите. Едното му ухо се бе обърнало. Джени го измъкна и се разсмя.

— Лошо куче — промърмори. — Нали ти направих легло в кухнята.

Мъмренето й не го впечатли и той я близна по лицето. Джени го пусна на задната веранда, той изприпка в тревата и вдигна крак.

Тя се върна с накуцване в кухнята, за да потърси лейкопласт за раната на крака. Погледна към часовника и простена. Часът бе едва пет и половина. Щеше ли изобщо да свикне някога с ранното ставане и със следобедната дрямка?

Направи стегната превръзка на пръста си и се зае със закуската. Седна на масата пред чашата чай, варените яйца и препечената филийка и усети, че нещо й липсва. Шумът от преминаващото колело и тупването на вестника върху верандата бяха толкова естествени за неделните утрини в Сидни, че тя дори не ги забелязваше тогава, но сега усети отсъствието им.

Сети се за безгрижните часове, прекарани на терасата в съзерцаване на морето и преглед на рецензиите на страниците, посветени на изкуството; приложенията с клюки и лъскави снимки; страниците за икономика и спорт, които Питър, когато си беше вкъщи, преглеждаше най-напред. Бен харесваше комиксите. Обичаше да сяда в скута й, докато тя му ги четеше.

Джени отряза горния край на яйцето с решителен замах.

— Трябва да свикна отново да бъда сама — промърмори тя на себе си. — Няма смисъл да се самоизмъчвам.

Рипър като че ли разбираше. Гледаше я с вирната муцунка, а опашката му метеше пода.

Поседяха в обляната от слънце кухня. Кученцето лапаше малки късчета препечена филийка от ръката й с целия финес на превзета стара мома. След закуската Джени си взе душ и се облече. В широките памучни панталони, памучната риза, старите ботуши и загубилата фасона си шапка щеше да се чувства удобно. Свали всичките си бижута и тъкмо търсеше ръкавиците за езда, когато външната врата издрънча от нечие почукване.

— Почакай, Брет. Ей сега идвам — провикна се Джени.

Ръкавиците бяха паднали под леглото и като застана на четири крака, тя се опита да ги достигне! Рипър не й помагаше много. Беше решил, че това е някаква игра.

— Аз съм Андрю Скуайърс, госпожо Сандърс. Надявам се, че не е прекалено рано за посещение?

Джени замръзна.

— Андрю Скуайърс? — Ставаше интересно.

Най-накрая успя да измъкне ръкавиците от устата на Рипър и въпреки че изгаряше от любопитство да се запознае с мъжа, който бе ухажвал Матилда, малко се забави, за да има време да се успокои. Скуайърс щеше да почака. Как можеше да идва в чужда къща в такъв безбожно ранен час?

Джени се огледа. Кожата й бе загоряла от слънцето. Събра косата си и я зави на кок. Реши да си сложи малко червило и пръсна парфюм на шията си. Чувстваше се по-уверена в себе си, когато знаеше, че изглежда добре.

Андрю Скуайърс бе с гръб към нея, облегнат на перилата гледаше сутрешното оживление по двора. До коневръза беше паркиран чисто нов „Холдън“, покрит с плътен слой червен прах, който засенчваше блясъка на хромираните му брони.

Рипър започна да ръмжи гърлено с опънато назад тяло.

— Господин Скуайърс?

Той се обърна и Джени се сепна от нелепата му външност. Беше висок, с масивно телосложение и все още привлекателен, въпреки че сигурно беше поне шейсет и пет годишен. Макар че беше пристигнал с кола, носеше дълъг брич, сако от туид и лъснати английски ботуши за езда. Безупречната му бяла риза беше отворена на врата и откриваше модерно копринено шалче. Мустаците и косата му все още имаха огненочервен цвят, а очите му бяха наситено сини. Той посрещна открития й поглед.

— Добро утро, госпожо Сандърс. — Произношението му бе по-скоро английско, отколкото австралийско. Напомняше й за Джон Уейнрайт. — Искрено се надявам, че не ви причинявам неудобство, но исках да ви заваря вкъщи, преди да е станало твърде горещо. — Той стори лек поклон. — Добре дошли в Чаринга. Андрю Скуайърс на вашите услуги.

Джени стисна ръката му и забеляза нервната извивка на устните му. Слънчевите лъчи проблясваха по червената му коса. Ръкуването му бе отпуснато и по-скоро неприятно.

— Добро утро — отвърна тя на поздрава и бързо издърпа ръката си. — Ще влезете ли да пием чай?

— След вас, скъпа госпожо.

Той отвори вратата и я последва в кухнята.

Джени бързо затвори ръмжащия Рипър в спалнята, после направи чай. Намери две прилични чаши с чинийки и сервира чая, заедно с няколко бисквити. По това време на деня не можеше да му предложи нищо по-силно, а със сигурност нямаше намерение да му приготвя закуска. Освен това нямаше доверие на мъже с рижа коса. Доказателство за това бе нахалният му поглед, с който оглеждаше стаята.

Той вдигна чашата с чай, като я погледна с нескрито любопитство, и кръстоса елегантно крак върху крак. Това типично женско движение не промени мнението й за него.

— Разбрах, че живеете в Караджонг — каза Джени, за да запълни неудобното мълчание. — Предполагам, че името е на езика на аборигените, също като Чаринга? — Той я караше да се чувства неловко. В очите му се четеше пресметливост, а лицето му излъчваше зле прикрита алчност.

— Да, така е — потвърди той. — Караджонг означава вечнозелен, госпожо Сандърс. Караджонг и Чаринга са съседи от почти един век — усмихна се той снизходително.

Джени отпи от чая си с надеждата, че Брет скоро ще се появи. Този мъж не беше дошъл за сладки приказки — той целеше нещо.

— Знам някои неща от историята на Чаринга, господин Скуайърс. Повечето от тях ми се струват само догадки. Спомняте ли си изобщо Матилда Томас?

Изражението му бе преднамерено непринудено.

Андрю Скуайърс внимателно разглеждаше грижливо оформените си нокти.

— Завърших образованието си в чужбина, госпожо Сандърс, и се върнах тук, за да получа адвокатски лиценз. Работя в Мелбърн. Караджонг за мен е само място за отдих от градския шум. — Погледна я със сините си очи, без да мига. — Никога не съм имал удоволствието да се запозная с дъщерята на семейство Томас, но знам, че баща ми я е познавал много добре.

„Какъв лъжец“ — помисли си Джени и на свой ред го погледна втренчено.

— В такъв случай бих могла да ви посетя някой ден. Ще ми бъде интересно да поговоря с баща ви за онези години.

Той погледна към пода с ледено изражение и каза провлачено:

— Съмнявам се, че той би могъл да ви разкаже много неща. Двамата не са общували помежду си.

„Освен, че е лъжец, той е и един надут самовлюбен сухар — реши Джени. — А сега седеше в нейната кухня и пиеше от чая й като че ли той беше собственикът тук. Крайно време беше да си върви.“

— Наистина трябваше да се обадите предварително, господин Скуайърс — подметна студено Джени. — Имам планове за деня и вече закъснявам.

Андрю прие опита й да го отпрати със самодоволно спокойствие. Извади луксозна цигара от една сребърна табакера и я постави в цигаре от слонова кост. Запали цигарата със сребърната си запалка и издуха дима към тавана, преди да й отговори.

— Мила госпожо, вашето посрещане не спомага гостът ви да се почувства добре дошъл. Особено ако е изминал толкова път, за да ви посети.

— Каква е целта на посещението ви? — Джени погледна към вратата. Къде, по дяволите, беше Брет?

— Боже, боже! Какъв делови подход! Колко свежо! Мисля, че ние двамата ще се разбираме много добре, госпожо Сандърс.

— Зависи какво ще обсъждаме — отговори рязко Джени.

Той я погледна през цигарения дим.

— Изглеждате ми разумна жена, а Господ знае, че такива вече рядко се срещат. С вашия талант на художник и нарастващата ви известност ще се чувствате по-добре в града, отколкото на това забравено от бога място.

— Говорете направо, господин Скуайърс. Нямам на разположение цял ден.

Той запази лицемерната си любезност и тръсна пепелта от цигарата в чинийката. Джени си помисли какво ли би било да се изправи срещу него в съда. Той беше от типа студени негодници, които човек избира да са на негова страна в съда, а не срещу него.

— Разбрах, че Уейнрайт ви е осведомил, че се интересуваме от Чаринга, госпожо Сандърс. Дошъл съм, за да ви направя предложение.

Джени понечи да заговори, но той вдигна ръката си, за да я спре.

— Имайте любезността поне да ме изслушате, госпожо Сандърс.

— Само, ако вие имате любезността да не забравяте, че сте в дома ми. Нямате никакво право да се разпореждате — язвително подметна Джени. — Не се намираме в съда и аз не седя на свидетелската скамейка.

— Хванахте ме натясно — усмихна се студено той и я огледа. — Харесвам искрените жени, госпожо Сандърс. Ще се съгласите с мен, че човек се изморява от непрекъснатото общуване с подлизурковци.

Джени го погледна с презрение.

— От къде бих могла да знам?

Грубостта й изглежда не го засегна.

— Както споменах, ще ви предложа цена, която е повече от прилична за този имот. Ако се съгласите да продадете фермата, то тогава съм сигурен, че ще стигнем до споразумение, което да удовлетворява и двете страни.

Джени се облегна на стола, без да показва раздразнението си. Семейство Скуайърс нямаше да се откажат просто така, думите на Брет се потвърждаваха. Етън беше изпратил тази стара лисица да му свърши черната работа отново, точно както бе постъпил навремето с Матилда.

Джени се насили да се усмихне, но вътрешно изгаряше от желание да изтрие змийската усмивка от лицето му. Реши да продължи играта.

— За каква сума точно става въпрос?

Скуайърс се оживи, предвкусвайки постигането на целта, и приседна на ръба на стола.

— Седемстотин хиляди долара плюс цената на стоката.

Джени остана като гръмната, но не го показа. Беше виждала счетоводния баланс и оценката на фермата и знаеше, че цената, която й предлагаше, надвишаваше реалната стойност. Тази игра ставаше твърде опасна, за да я продължава. Можеше да поиска един милион и като познаваше силното му желание да притежава Чаринга, той може би щеше да се съгласи.

— Това със сигурност е много добра цена, господин Скуайърс — каза тя с привидно спокойствие. — Какво ви кара да смятате, че имам намерение да продам фермата?

Той запали с небрежен жест нова цигара. Цялото му поведение излъчваше преднамерено равнодушие, което целеше да я заблуди.

— Запознат съм с историята ви, госпожо Сандърс. Вие сте вдовица. Художник с нарастваща известност и съдружник в една галерия в Сидни. През по-голямата част от живота ви се е налагало да пестите и да се ограничавате. Сега имате възможност да станете по-богата, отколкото изобщо сте мечтали някога. За какво ви е овцевъдна ферма на края на света, когато можете да устроите живота си отлично в града.

Негодникът наистина я познаваше и тя употреби цялата си воля, за да не покаже колко е засегната.

— Всичко това е вярно. Забравяте само, че фермата е подарък от покойния ми съпруг за рождения ми ден. Подаръците не се продават.

Той се наведе с нескрито нетърпение напред.

— Точно тук грешите, госпожо Сандърс. Той е купил Чаринга за вас двамата и е планирал да се преместите тук за постоянно, заедно със сина ви. Не е имал предвид да се мъчите тук сама, без подкрепата на семейство и приятели.

Джени го погледна и се закле, че ако някога реши да продаде Чаринга, няма да е на тази студена змия.

Андрю продължаваше да излага аргументите си.

— Само си представете, госпожо Сандърс. Няма да имате никакви притеснения за пари до края на живота си. Ще можете да пътувате до Париж, Флоренция, Рим, Лондон. Можете да посетите Лувъра, Тейт, да рисувате просто за удоволствие, а не за пари.

— Обиколила съм вече доста места и не ме е грижа за Лондон — отбеляза спокойно Джени. — Чаринга не се продава.

В очите му за миг се появи изненада, после изчезна.

— Разбирам, че моето предложение идва твърде скоро след загубата, която сте преживели, госпожо Сандърс. Предполагам, че имате нужда да помислите, преди да вземете каквото и да е решение.

„Какъв лицемер — помисли си Джени. — Продължава да се усмихва, въпреки че отказът ми го шокира.“

— Нямам нужда от време, за да размислям. Чаринга не е и няма да бъде за продан в обозримото бъдеще. — Тя се изправи. — Днес имам доста работа, така че, ако не възразявате…

Скуайърс бръкна в джоба на изрядното сако от туид. Лицето му аленееше от гняв под маската на безупречното му възпитание.

— Това е визитката ми. В случай че промените решението си, госпожо Сандърс, моля да ми се обадите. Цената, разбира се, подлежи на обсъждане, но не за дълго.

Джени взе релефната визитка и плъзна погледа си от златните букви към ясносините му очи.

— Благодаря ви, но вече чухте отговора ми.

Джени тръгна към вратата. Стъпките му отекваха зад гърба й като удари от чук по дървения под. Когато излязоха на верандата, Джени си отдъхна. Къщата беше започнала да й се струва тясна и задушна.

Андрю Скуайърс нахлупи меката си шапка с тясна периферия и сложи ръкавиците си. Джени за малко не ахна от дръзкия му жест, когато той хвана ръката й, поклони се и целуна пръстите й.

— Довиждане, госпожо Сандърс. До следващата ни среща.

Джени остана като закована и проследи с поглед как Скуайърс се качи в колата, запали двигателя и потегли към Караджонг в облаци прах. Още чувстваше допира на устните му, затова избърса ръката си в крачола на панталона.

— За какво беше дошъл?

Джени се обърна и видя Брет в края на верандата. Държеше юздите на два оседлани коня, готови за езда. В очите му се четеше безпокойство.

Тя му разказа.

Брет пусна юздите и се приближи. Хвана я за ръцете, дръпна я към себе си, принуждавайки я да го погледне в очите.

— Той е чиста отрова, Джени, също като баща си. Не трябва да имаш нищо общо с тях, иначе всичко, което Матилда е постигнала тук, ще бъде унищожено.

— Брет, стискаш много силно ръката ми — запротестира Джени.

Той пусна ръката й и прокара пръсти през косата си.

— Извинявай, Джен. Казах мнението си.

— И преди съм срещала такива като него — студени, пресметливи и алчни, свикнали да си пробиват път в живота единствено с пари. Само че аз не съм глупачка, Брет. Мога да се оправям с подобни хора.

— Ти какво му каза? — Лицето му все още беше намръщено.

— Казах му, че не искам неговите седемстотин хиляди долара.

— Колко?

Джени се засмя.

— Трябва да видиш физиономията си! Знаех си, че много ще се изненадаш.

— По дяволите. Дори аз щях да се изкуша от такава голяма сума — продума с удивление Брет. — Не подозирах, че Чаринга струва толкова много.

— Не струва, можеш да ми вярваш — каза с лека ирония Джени. — Той беше готов да плати за Чаринга над реалната й стойност. Не мога да се преструвам, че не се изкуших, но ми се видя нечестно да я продам на Скуайърс, след всичките тези години. Освен това той знаеше твърде много неща за мен и за работата ми. Предполагам, че ме е проучвал.

— На твое място нямаше да го подценявам — промърмори Брет.

Джени вдиша с наслада свежия утринен въздух.

— Не мисли повече за него. Слънцето грее, конете са оседлани, а аз съм готова за нашата разходка. Да тръгваме.

— Андрю и семейството му не могат да бъдат пренебрегнати просто така, Джен. Те са богати и влиятелни, не трябва да им се вярва.

Джен го погледна и разбра — не може да се отърси от мисълта, че нещата се променяха твърде бързо.

— Знам, Брет — каза със сериозен тон. — Само че аз не съм бедна като Матилда. Имам с какво да се боря срещу тях. Освен това, аз съм собственичката на Чаринга, а не те. — Тя сложи ръка на рамото му, за да го успокои. — Никога няма да им продам фермата — усмихна се Джени. — Забрави за Скуайърс и ми покажи твоята Чаринга — подкани го бодро. Разговорът с Андрю остави горчив вкус в устата й, но нямаше да допусне това да провали деня й с Брет.

Двамата хванаха юздите и прекосиха с бавни крачки утъпканата земя на предния двор. Вървяха, без да разговарят и Джени се надяваше, че Брет нямаше да е дълго време навъсен. Искаше да заличи от мислите си Андрю и семейство Скуайърс, за да може да види Чаринга през неговите очи.

Нямаше защо да се притеснява. Скоро Брет вече й показваше различните постройки и й обясняваше ежедневните дейности.

— Местим овцете според времето, водата, тревата и състава на стадото. За да сме сигурни, че вълната ще бъде с най-добро качество, отглеждаме само мериносови овце.

Джени се спря до кошарите и се загледа в потрепващите пухкави гърбове.

— Защо са наблъскани толкова близо една до друга? Нима е нужно?

Брет се усмихна широко.

— Да, защото те са най-глупавите същества на земята. Мислят само как да избягат и когато една от тях тръгне, всички се втурват след нея. Ако не бяха кучетата, никога нямаше да успеем да острижем проклетниците. — Той погледна Джени със сериозно изражение. — Затваряме ги така само за кратко време. Стригачите работят много бързо. Така трябва. Повечето от тях имат точен срок кога да отидат в следващата ферма. Ако се забавят, губят премията за бърза работа.

— Струва ми се, че е жестоко да се стрижат точно преди настъпването на зимата. Нали руното ги предпазва от студа и дъжда?

Брет поклати глава и се подсмихна разбиращо.

— Това е обичайна заблуда за градските жители — промърмори. — Вълната тук е господар на всичко. Овцете са стока. За да получим по-гъста и по-качествена вълна, трябва да ги острижем.

Джени погледна към затворените животни с усещането, че съчувствието нямаше място тук, където оцеляваха само силните и полезните.

— През цялата година ли има толкова работа? Предполагам, че зимата е единственото време от годината, когато можете да си починете.

Брет запали цигара и продължи обиколката из лабиринта от кошари.

— Овцете изискват грижи през цялата година — местим ги от едно пасище на друго, разделяме ги на групи, развъждаме ги. След стригането ги дезинфекцираме, бележим ги, после ги инжектираме, за да ги предпазим от вътрешни паразити. Ако няма достатъчно дъжд и тревата е слаба, режем храсти и клони и ги храним изкуствено. — Той бутна назад шапката и забърса потта от челото си. — Овцете са най-безмозъчните същества на земята. Не искат нищо, което не е от техните пасища, и направо отказват да ядат храстите, които им даваме, докато техният водач не започне пръв.

Джени се усмихна.

— Чувала съм за това и преди. Спомням си, че Джон Кери говореше за така наречения „Юда“ — водача на стадото. Едновременно и дявол и спасител — страхотна напаст.

— Да. Ако не го изкараш пръв през портата, то останалите малоумници ще стоят вътре и ако има пожар, ще станат на въглен само защото не могат да проумеят, че изходът е на няколко сантиметра от тях.

Джени го погледна.

— Ти обичаш работата си, нали?

Брет кимна.

— През повечето време. Когато започнат да раждат, не е много забавно. Всяко агне трябва да се хване, да му се сложи пръстен на опашката, белег на ухото и ако не искаме да ражда, да се скопи. Не обичам да ги скопявам, нито да застрелвам агнетата, които се лутат по полето с изкълвани от гарваните очи.

Въпреки жегата Джени настръхна.

— Никога не съм казвал, че всичко е идеално, Джени. Просто такъв е животът. Тук отглеждаме най-добрите мериносови овце. Всичко е подчинено на добива на качествена вълна. Не продаваме овце за месо. Когато вече не са продуктивни, от тях добиваме кожи, лой, ланолин и туткал. Използва се всичко — нищо не се изхвърля.

Джени погледна към кошарите и полето зад тях. Все още й бе трудно да повярва, че притежава всичко това.

— Колко овце точно има в Чаринга?

— На всеки четири декара се падат по две овце. Това прави около триста хиляди глави, но броят им рязко намалява, когато има суша, пожар или наводнение.

Отдалечиха се от кошарите, минаха покрай дърводелската работилница, откъдето се разнасяше упойващия мирис на свежа дървесина. Това й напомни за Валуна. Там имаше малка дъскорезница и като дете много й харесваше миризмата на дърво. Обичаше да събира стърготини и да ги слага в малка кутийка, която държеше под леглото.

Кокошарникът представляваше грубо скован, ограден с телена мрежа навес. Петлите се разхождаха вътре величествено и наперено. Мандрата блестеше от чистота, машините за обработка на млякото светеха на фона на белите плочки.

— Имаме само няколко крави. Те не са толкова доходоносни както овцете, но ни осигуряват мляко, масло и сирене и от време на време някоя пържола, за да разнообразим овчето меню.

Прекосиха ограденото място за конете, което се простираше на десетина декара зад бараките на помощник-овчарите. Брет се облегна на оградата.

— Повечето от тях са буйни и непокорни проклетници, но носят на работа. Сменяме ги, за да не се преуморяват. Нито един коняр не язди един и същ кон два дена подред, освен ако не е на някое отдалечено пасище и не може да се прибере.

— Тук ли ги развъждате?

Той поклати глава.

— Имаме само скопени коне и кобили. Жребците са трън в гащите, затова не се занимаваме с развъждане на коне. При нужда купуваме.

Джени погали потръпващата шия на дорестата кобила. Мухите бръмчаха около очите й, а опашката й не спираше да ги отпъжда.

— Изглежда ми доста кротка.

— Има още няколко като нея. Наистина е добра кобила. — Той хвана юздите и се качи на седлото. — Хайде, ще ти покажа кучкарниците, а после ще пояздим.

Кучкарниците бяха оградени, а колибките — постлани със слама. Сивкавите кучета ръмжаха с оголени челюсти и скачаха по телената ограда.

— Държим кучките отделно, за да контролираме развъждането. — Брет посочи към единия от кучкарниците, където малките кученца сучеха от майките си. — Имаме няколко от породата на Рипър, но няма по-добри овчарски кучета от куинсландските овчарки. Мисля, че те са всичко, което може да се иска от едно куче — интелигентни, зли, винаги нащрек. Нямат нищо общо с разглезените градски любимци. — Той погледна Джени подигравателно.

— Всичко тук ми се струва полудиво — отбеляза Джени, наблюдавайки вихрушката от две биещи се котки, които изфучаха от близката плевня и се търкулнаха в прахта.

Брет изплющя с тежкия камшик на няколко сантиметра от ушите на съскащото, ръмжащо кълбо. Котките подскочиха като попарени и двамата с Джени избухнаха в смях.

Джени се покатери на седлото, обърна кобилата и последва Брет през ливадата.

— Колко работници остават в Чаринга, след като свърши стригането?

— Обикновено десетина, понякога дванайсет. Имат пословичната слава, че не се задържат повече от няколко сезона на едно място. Непрекъснато се местят в по-голяма и по-хубава, според техните представи, ферма. Ако питаш мен, те са само едни самохвалковци — ние оставаме и трябва да се грижим за животните целогодишно.

Джени погледна към сухата сребриста трева, която блестеше силно под утринното слънце, и присви очи. Изсъхнали дървета стърчаха като самотни стражи насред обширното поле. Корите на дънерите им се белеха на ленти, а вятърът вдигаше прашни облаци и разнасяше сухите листа и трева от едно голо дърво към друго. Само една небрежно хвърлена клечка кибрит, метална кутия или парче стъкло и Чаринга щеше да бъде унищожена.

Докато яздеха през редицата от евкалиптови дървета и чемшир, рояк от вълнисти папагалчета прехвръкна над тях, съпроводен от облак сиво-розови папагали, които накрая накацаха по клоните на две пиперови дървета в другия край на горичката. Птичи песни се дочуваха от едно дърво, ято папагали кукабура накацаха по долните му клони, като изпърхаха с изпъстрените си с кафяви точици крила и предупредително се закискаха. Между листата на дърветата се простираха огромни като дантели мрежи, върху които блестяха капчици роса, а косматите им, дългокраки обитатели караха Джени да настръхва. В Сидни беше свикнала с паяците с червени гърбове, но тези тук бяха чудовищни и вероятно двойно по-отровни.

Тя се отпусна едва след като фермата остана зад гърбовете им. Въпреки жегата, мухите, паяците и змиите гледката бе великолепна. Но дали тя можеше да живее тук?

Беше свикнала с големия град, наслаждаваше се на морето и на солените пръски по лицето си. Закопня да се потопи във ваната с кристално бистра вода, вместо да изтърпява душовете със зеленясала вода. Сети се за Даян и приятелите, които разбираха потребността й да рисува, ходеха с нея по изложби и театри и внасяха колорит в живота й. Щом Симон си заминеше, тя щеше да остане единствената жена в Чаринга. Сама сред мъже, които не говореха много, живееха за земята и животните, за които се грижеха — и вероятно негодуваха заради присъствието й тук.

— Как се чувстваш, Джени, сред жегата и прахта?

Тя направи гримаса.

— Имам чувството, че непрекъснато съм покрита с прах. Има го навсякъде и вече се отказах да чистя къщата. Мухите не ми пречат, а с жегата съм свикнала.

Известно време яздиха мълчаливо. Враните грачеха, папагалите кряскаха. Джени си помисли, че въпреки всичко Чаринга все повече започва да й харесва. Тук имаше нещо познато — нещо, което бе част от нея и независимо че идваше за пръв път, сякаш се бе прибрала у дома.

— Вече сме на територията на Уилга — каза Брет половин час по-късно. — Виждаш ли дърветата?

Джени заслони очи срещу слънцето. Дебели лимоненозелени клони висяха надолу в идеална симетрия и оформяха нещо като заслон от слънцето.

— Вятърът ли е причина за тази интересна форма? Имат вид като че ли някой ги е подрязвал?

Брет се разсмя и тя забеляза привлекателния начин, по който се присвиваха ъгълчетата на очите му, когато се смееше.

— Почти позна. Овцете бръстят клоните до височината, до която могат да достигнат. Ето защо дърветата уилга са с кръгла форма.

Конете препускаха през сухата пожълтяла трева.

— Собственикът на Уилга няма ли да има нещо против, да минаваме през земята му? Не трябваше ли първо да поискаме разрешение?

Брет дръпна юздите, конят му изпръхтя и започна да рови с копита в земята. Той обърна глава към Джени.

— Мислех, че знаеш. Уейнрайт не ти ли обясни?

— Какво да ми обясни?

— Всичко това ти принадлежи. То е част от Чаринга.

Джени прие новината с удивление.

— Стори ми се, каза, че не развъждаме добитък? Какво е станало със семейство Финли?

Брет погледна стадото крави, които пасяха наоколо.

— В Чаринга не, но Уилга се управлява самостоятелно от управител, който се занимава с това. След войната Финли са напуснали това място.

Кобилата отпусна глава и започна да пасе, хамутът й весело подрънкваше в застиналия топъл въздух.

— Защо тогава имат различни имена? Защо не носи името на Чаринга?

— Уилга е била самостоятелна ферма. Името й идва от дърветата. Предполагам, че на никого не му е хрумнало да го променя, след като фермата е станала част от Чаринга.

— Имената тук звучат толкова мелодично — въздъхна Джени. Миришеше силно на напечена от слънцето земя, птиците пееха, щурците свиреха в пълна хармония със заобикалящата ги природа.

— Езикът на аборигените е много музикален. Трябва да ги чуеш как бърборят, когато се събират по време на ритуалите си. Човечето от местата тук носят имената, дадени им от аборигените. Има само няколко места, кръстени от първите заселници с имена, които да им напомнят за родината.

— Така е из цяла Австралия — каза Джени с усмивка. — Тасмания също е залята с подобни имена.

Двамата пояздиха известно време през пасищата един до друг.

— Много ли си пътувала, Джени? — попита я Брет след малко.

— Доста. Когато напуснах дома на осиновителите ми във Валуна, постъпих в колеж по изкуствата. След завършването с Даян една година пътувахме из Европа и Африка, за да изучаваме история на изкуството. — Джени с обич се сети за свободните кафтани и необичайните бижута на Даян. — Откакто посетихме Маракеш, Даян е влюбена във всякакви екзотични неща, но на мен най-много ми хареса Монмартър, левия бряг на Сена и Лувъра.

Брет със сигурност бе доловил тъгата в гласа й.

— Иска ли ти се да се върнеш пак в Париж?

— Понякога. Може и да се върна там някой ден, но знам, че няма да е същото. Нещата никога не са същите. Хората, които познаваме може да са се преместили, а животът да се е променил. Освен това сега съм с повече опит и може би повече се страхувам от опасностите.

— Едва ли в Париж има нещо, което да е по-опасно от тигровата змия, срещаща се по тези места — каза замислено Брет.

Джени си спомни пълните с плъхове туристически спални, където нощуваха с Даян, а също и развратния французин, който смяташе, че всички млади момичета трябва да бъдат прелъстявани.

— Навсякъде има змии — отвърна бързо тя, — но не всички от тях пълзят по корем.

— Циничка — отбеляза подигравателно Брет.

Джени се засмя.

— Ето какво прави пътуването с хората. Може би ще опитам късмета си тук. По света има и нелоши места за живеене, но тук поне знаеш от какво да се пазиш.

— Ще запомня това. — Брет хвана юздите. — Хайде, да вървим да ти покажа любимото ми място. Прилича на онова, където ходихме онзи ден, но се намира от другата страна на планината. Не е далеч и съм сигурен, че ще ти хареса.

Продължиха да яздят през безкрайната равнина, през малки горички, покрай изсъхнали дървета, в посока към потрепващата синева на далечните планини. Тревата бе нашарена с отровнозелени паяковидни нишки — доказателство за водата, която извираше някъде горе в планината.

Джени усещаше тъпа болка по цялото си тяло, крайниците й трепереха и колкото и да бе приятна ездата, тя чакаше с нетърпение да стигнат до мястото, за да си почине.

— Почти стигнахме — извика Брет половин час по-късно.

Джени забеляза, че сочните листа на дърветата и избуялата зелена трева контрастират на фона на заобикалящия ги сребрист цвят на сухата растителност. Мисълта за близката вода я накара да пришпори кобилата. Скоро навлязоха в сянката на крайните дървета. Джени скочи от седлото, свали шапката и забърса потта от лицето си. Мухите бръмчаха около нея, устремяваха се и кацаха по влажната кожа на ръцете и лицето й.

Брет пое юздите на двата коня и мина отпред, за да показва пътя през гъстия храсталак. Жегата под короните на дърветата напомни на Джени за влагата, задуха и жужащите насекоми в Куинсланд. Дрехите й бяха подгизнали от пот. Пот се стичаше и от лицето й, докато вървеше след Брет. Чудеше се дали това ходене някога щеше да има край.

После изведнъж се озоваха на голо, окъпано в златна светлина място, а шумът от падаща отвисоко вода създаваше усещане за хлад. Брет се дръпна настрани. Джени ахна от изненада — оазис, скрит в гънките на планината. Под висящите клони на зелените дървета се простираше голямо спокойно езеро. Сред хаотично разположените полегати скали се виеха цветя и пълзящи растения, които рисуваха цветна картина в пукнатините и дупките на камъка. Птиците, изплашени от човешкото присъствие, излетяха шумно над главите им. Папагалите розела, изпъстрени с яркочервени и яркосини пера, се спуснаха от клоните на дърветата, последвани от жълто-зелените дългоопашати папагали. Малките сипки, врабчета и скорци пърхаха и цвърчаха, докато прелитаха от клон на клон. Светът сякаш се състоеше единствено от птици. Стотици от тях се спускаха, прелитаха, кацаха и наблюдаваха със светнали очи натрапниците.

Джени се разсмя от сърце и смехът й накара ято папагали да излети шумно над главите им.

— Нали ти казах, че мястото е много специално — каза Брет с доволна усмивка.

— Никога не съм предполагала, че тук може да има подобно кътче. Не и в тази пустош.

— Не е нужно да шепнеш — усмихна се Брет. — Птиците скоро ще свикнат с присъствието ни. Виж — той хвана ръката й, — там има кално езеро.

Джени погледна натам, накъдето сочеше Брет. В тинестата сивкава кал мърдаха с щипци дузина сладководни раци.

— Раци! — възкликна изумена Джени. — Трябва да хванем няколко за вечеря.

— По-късно — каза Брет. — Това, от което се нуждаем в момента е да поплуваме.

Джени помръкна. Бистрата вода в езерото я примамваше, но нямаше да й бъде приятно да плува с дрехите.

— Трябваше да ме предупредиш. Нямам какво да облека — упрекна го Джени.

Брет се усмихна и с жест на завоевател извади нещо от дисагите и го хвърли към нея. Беше яркооранжев бански костюм с щампирани пурпурни цветя.

— На мамчето е. Знаех, че ще ти е малко голям, но това е единственото, което можах да направя.

Джени погледна банския костюм. Беше огромен и безнадеждно демодиран, но ако превържеше презрамките на гърба си и сложеше кожения колан, щеше да й стане. За всеки случай реши да не съблича бельото си.

Когато най-сетне нагласи огромния бански върху себе си, Джени се поколеба, преди да излезе от храстите. Краката й бяха боси и въпреки че шестият й пръст беше покрит с лепенка, той все пак се виждаше. Винаги се притесняваше много, когато хората коментираха и й задаваха въпроси. Монахините вярваха, че това е дяволски знак и макар да знаеше, че това е измислица, тя продължаваше да се срамува от него.

Шумът от водата бе твърде изкусителен, затова Джени свали медальона си и надникна иззад храстите. Брет беше във водата. Носеше черен бански, който разкриваше мускулестите крака, плоския корем и широкия му гръден кош. Той плуваше по гръб. Черната му коса изглеждаше почти синкава под слънчевите лъчи.

Джени дръпна презрамките на банския назад. Мама Бейкър беше надарена с пищен бюст и никакво връзване и опъване на презрамките не можеше да скрие факта, че Джени нямаше много за прикриване. Тя се гмурна и светкавично изплува на повърхността. Водата бе толкова ледена, че спираше дъха й. Джени излезе от чистите зелени дълбини на слънце. Банският на Симон бе пълен с вода и се издуваше около тялото й като спасителна жилетка.

„Какво пък толкова — помисли си тя. — Няма от какво да се срамувам, а и водата е чудесна.“

Брет доплува до другия край на езерото с уверени, отсечени движения и застана под струята на малкия водопад, който се стичаше по наклона на скалата. Поплува малко, после се изправи на плиткото, застана под струята и закрещя от удоволствие. Птиците излетяха уплашено от клоните.

Двамата се разсмяха. Банският й се пълнеше с вода и я дърпаше все по-надолу. Джени реши, че е по-добре да плува по бельо, отколкото да се удави. Разкопча колана, смъкна банския, метна го на камъните и заплува свободно. Преплува няколко пъти езерото, после се гмурна под вода и излезе на повърхността чак при каменните плочи под дърветата в другия край на езерото. Излегна се на камъните, като дишаше тежко от умора и студ, наслаждавайки се на ласките на слънцето. Пляскането на Брет във водата и бърборенето на птиците се чуваха приглушено. Клепачите й натежаха и тя се отдаде на съня.

— Джени… Джени.

Гласът на Брет идваше някъде отдалече. Звучеше почти като приспивна песен заедно с птичия хор и шума на водата.

— Джени, събуди се. Време е да хапнем.

Тя неохотно отвори очи и видя отражението си в две светлосиви огледала, изпъстрени със сини и златни точици. Също като опалите, те искряха с вътрешен огън. Джени седна, объркана от това, което се четеше в тях, и разтърси мократа си коса, за да прикрие неудобството си.

— Дълго ли съм спала? — попита бързо.

— Подремна малко. Толкова сладко спеше, че ми стана жал да те събудя.

Гласът му звучеше по-различно, сякаш не можеше да си поеме дъх, но преди да има време да разбере причината, тонът му стана припрян.

— Хайде, мамчето ни е приготвила още храна и много ще се разсърди, ако не изядем тази.

Той протегна ръка към Джени и й помогна да се изправи. За миг двамата застанаха много близо един до друг. Джени забеляза, че очите му бяха потъмнели, усети треперенето на пръстите и задъханото му дишане.

— Внимавай къде стъпваш — предупреди я Брет с прегракнал глас, когато тя пусна ръката му. — Хлъзгаво е.

Джени се отърси от обзелата я омая и го последва през храсталаците. Здравият разум й казваше, че е разбрала погрешно сигналите му. Той просто проявяваше любезност — показваше й Чаринга и беше доволен от реакцията й, но един настойчив гласец в подсъзнанието й нашепваше друго. Стори й се, че се кани да я целуне и се почувства разочарована, когато това не се случи.

Изведнъж се спъна и с ужас забеляза, че мокрото й бельо прозира. Грабна ризата си и се мушна в храстите, за да се прикрие. Зачервена от срам, тя се ядосваше на себе си заради глупостта си. Нищо чудно, че имаше промяна в него, след като я е видял така — почти гола, изтегната на онази проклета скала. Със сигурност е имало какво да види.

Джени закопча копчетата на ризата, пъхна я в панталоните и си обу чорапите, за да не се вижда пръста й. Когато се поуспокои, си помисли, че поне се държа като джентълмен. Повечето от мъжете биха й се нахвърлили, но като се има предвид, че му беше шеф, вероятно е сметнал, че е по-добре да се държи благоразумно.

Само че как да го погледне отново в очите и да се прави, че нищо не се е случило? Джени пое дълбоко дъх и излезе от храстите. Нищо не беше се случило и ако той не го споменеше, тя също щеше да си мълчи.

Брет подреждаше храната върху камъните, обърнат с гръб към нея. Имаше пиле, шунка, печен на жар хляб, сирене, домати и бутилка домашно приготвена лимонада, а също бира и манерка с чай.

Джени избягваше да гледа към него и се хранеше мълчаливо. Не знаеше, че е толкова гладна. Пилето бе много вкусно. Брет като че ли не забелязваше притеснението й или просто бе решил, че не се е случило нищо, което заслужава да се коментира. Той разказваше за Чаринга.

Джени го слушаше как говори за търговете на вълна и овце, за затрудненията при транспортирането и намирането на съвестни работници. След като не стана дума за плуването, тя се отпусна и се наслади на компанията му.

Слънцето бавно се снижаваше зад короните на дърветата и те наловиха дузина раци за вечеря, преди да потеглят обратно. Джени беше напълно изтощена, но доволна от себе си след приятно прекарания ден и физическите усилия. Когато наближиха ливадата до къщата, тя вече нямаше търпение да си легне.

Брет разседла конете, изтри потта от гърбовете им и ги нахрани. Двамата се облегнаха на оградата. Животът наоколо бавно се отпускаше в прегръдките на нощта. На небосвода светеха безброй звезди — толкова ярки и големи, та Джени изпита усещането, че може да докосне с ръка Южния кръст и да го подържи в дланта си.

— Денят беше чудесен, Брет. Благодаря ти. Видях наистина красиви неща.

Той погледна към нея и се усмихна леко, в очите му проблясваха закачливи искрици.

— Аз също — каза и се отдалечи с широки крачки към бараката на работниците, преди Джени да може да му отвърне подобаващо.

Глава 11

Стригането на овцете бе в разгара си и в Чаринга бяха докарани стада от по-малките ферми. Брет почти нямаше свободно време и Джени често излизаше със скицника и рисуваше с часове. Вечер двамата излизаха да пояздят из близките пасища, наслаждавайки се на прохладата и спокойствието след жегата през деня. Седмиците минаваха; тя започна с нетърпение да чака тези разходки и изпитваше разочарование, когато работата на Брет не позволяваше да излиза.

Дните бяха изпълнени с шум и оживление. Повече от четиристотин хиляди овце чакаха да бъдат остригани, преди стригачите да се преместят в следващата ферма. Джени наблюдаваше как животните биваха прикарвани към изходите, където силни ръце ги хващаха и ги поливаха с дезинфекционен разтвор. Същите тези ръце им слагаха инжекции във вратовете, за да ги очистят от вътрешни паразити, преди да ги пуснат в кошарите, където Брет и другите работници разделяха скопените овни от кочовете и агнетата от майките им.

Кастрирането на мъжките агнета бе бърз и кървав процес. Понякога се случваха злополуки и тогава животните отиваха в скотобойната, където кожите им се обработваха и щавеха. Животът в Чаринга бе суров и нямаше място за сантименталности. Дори котките, които се промъкваха покрай плевните и оборите, бяха жилави и жестоки. Всяка една от тях беше завършен, опитен убиец. Не бяха опитомени и от тях се очакваше да прочистват фермата от вредители. Както казваше Брет, всеки в Чаринга трябваше да си заслужи прехраната.

Докато яздеше с овчарите, Джени слушаше разговорите им и започна да разбира с каква непосилна работа се е била нагърбила Матилда. Обширните площи на фермата изискваха мъжете да охраняват пасищата на смени, с пушки и големи камшици. Обикновено спяха навън на полето, за да пазят овцете. Убиваха зайците, които пасяха тревата; враните и кучетата динго, които нападаха агнетата. Дивите прасета, черни и космати, големи колкото крава, нанасяха големи щети на стадата, затова мъжете бяха изключително бдителни, когато знаеха, че се навъртат наоколо. Дългите извити бивни можеха да разпорят тялото на човек.

Джени скоро свикна да язди в продължение на часове и дори започна да си служи с невероятно дългия и тежък камшик, с който мъжете направляваха стадото с лекота. Докато яздеше след стадата към зимните пасища, Джени придоби имунитет към праха, който се вдигаше под копитата на хилядите мериносови овце, и към рояците мухи, които летяха като черни облаци и изчакваха момента, за да накацат по смрадливите задници на овцете. Кожата й придоби здрав загар, а ръцете й станаха по-силни. Вечер си лягаше в леглото и не помръдваше, докато на следващата сутрин не чуеше сигнала от готварницата.

Рипър беше почервенял от прахта и я следваше навсякъде, с пълни с обожание очи и изплезен език. Изглежда разбираше, че от него не се очаква да работи като останалите му събратя — гледаше на тях с безразличие и физиономията му изразяваше известно превъзходство.

Измина един месец, след него още половин. Стригачите си стягаха багажа за следващата ферма. Шумът по двора и в кошарите намаля до тихо жужене. Брет пътуваше с камионите, за да е сигурен, че транспортирането на вълната протича без проблеми.

Джени чувстваше настъпващия покой, който обгръщаше притихналите кошари и пустите ливади. Симон и Стан си тръгваха утре. Животът тук бе на път да се промени отново, да се върне към уединението, което Матилда вероятно бе изпитала.

Джени си помисли с копнеж за непрочетените дневници и за зелената рокля в сандъка. Примамващата музика от миналото се засилваше от ден на ден и тя знаеше, че скоро ще трябва да се върне към тях. Да се върне към призрачните, но близки нишки на живота, който едва сега започваше да разбира.

В кухнята беше горещо и задушно, температурата стигаше до трийсет и пет градуса. Докато приготвяше вечерята, Джени си мислеше с възхищение за издръжливостта на Симон. Готвенето в такава жега заслужаваше похвала, но да готвиш всеки ден за толкова души беше равносилно на подвиг.

Вечерята беше обявена за десет часа, когато захладняваше и работата за деня бе приключена. Джени облече права памучна рокля и ниски сандали. Гостите й пристигнаха точно в девет и половина.

Едрото тяло на Симон бе пристегнато в светложълта рокля, по изключение носеше грим и косата й бе накъдрена. Стан, за когото не можеше да се каже, че е нещо друго, освен стригач, с неговите дълги ръце и прегърбената му стойка, сега изглеждаше необичайно — с елегантен костюм и пригладена с вода коса. Вървеше, като си влачеше краката, и имаше леко глуповат вид без потника и работните си панталони.

Минаха през кухнята, където от фурната се разнасяше аромата на печено телешко и на йоркширски пудинг, и излязоха на задната веранда. Френските прозорци в разширението на кухнята бяха широко отворени, столовете бяха изнесени отвън на хлад. Джени прекара по-голямата част от деня в чистене и лъскане. Измете верандата, сложи малки масички около столовете и подреди върху тях вази с диви цветя. Видът на кухненската маса бе променен до неузнаваемост под ленената покривка и финия порцелан. Сребърните прибори блестяха на лунната светлина, а в средата на масата имаше ваза с диви лилии. Около нея бяха поставени свещниците, които Джени изрови от най-задните рафтове на кухненския шкаф.

Симон се спря и погледна всичко това с широко отворени очи. Джени наблюдаваше как тя с удивление докосва салфетките и сребърните прибори и си помисли, че се е престарала малко с приготовленията. Те бяха обикновени хора, груби и жилави като природата, сред която работеха, а не някакви превзети градски сноби.

— Джени — възкликна от удоволствие Симон, — благодаря ти, че си придала такава тържественост на вечерята. Не знаеш колко съм мечтала да седна на маса, подредена с цветя, сребърни прибори и свещи. Никога няма да забравя това.

— Притесних се, да не си помислите, че се перча — призна Джени. — Малко се поувлякох, когато открих всички тези неща заключени в шкафа. Ако ви притесняват, мога да прибера част от тях обратно.

Симон я погледна ужасено.

— Да не си посмяла. За повечето хора аз съм само мамчето. Щом си напълнят тумбаците, забравят, че съществувам. Това е най-милият жест, който някой е правил за мен от години. — Тя смушка Стан в ребрата. — Това се отнася и за теб, приятелю.

Джени наля шери в чашите.

Симон се разположи на един от тапицираните столове и отпи от питието с наслада.

— Ще помня тази вечеря дълго време — каза с тъга. — Местенето от място на място си има своите недостатъци.

Стан седна на ръба на канапето с отпуснати между коленете ръце и се огледа.

— Много хубаво сте подредили всичко, госпожо Сандърс.

— Благодаря. Заповядай. Знам, че предпочиташ бира и, моля те, свали си вратовръзката и сакото. Твърде горещо е за официално облекло.

— О, не, Стан Бейкър, недей — възпря го Симон. — Поне веднъж през живота си направи нещо, както му е редът. Не сваляй сакото и вратовръзката.

Джени видя упорството в погледа на Симон и примирението в очите на Стан. Допълни догоре чашата на Симон и си помисли, че вечерята може би ще я умилостиви.

Печеното и йоркширският пудинг пожънаха успех. Джени сервира праскови със сметана върху запечен на фурна блат от разбити със захар белтъци. Наложи се да държи предварително запечените белтъци в газовия хладилник, за да не спаднат. Десертът бе погълнат с голяма наслада. Джени поднесе кафе и бренди.

След вечеря всички станаха от масата и седнаха на по-меките столове, любувайки се на спокойствието и тишината.

— Ще ми липсваш, Симон. Ти си единствената жена, с която съм говорила, откакто бях в Уолаби Флатс — каза Джени с тъга.

— Твоите приятели от града не се ли обаждат?

— Даян ми писа няколко пъти, но телефонните линии са толкова лоши, че е невъзможно да проведеш свестен разговор.

— Реши ли вече какво ще правиш по-нататък? Изглежда, че свикваш с живота тук, а и с Брет вече нямате разногласия.

Симон си събу обувките. Стан бе свалил тихомълком сакото и вратовръзката и ги бе оставил върху облегалката на стола.

— Още не съм решила. Това място ме привлича по много особен начин, но има още много неща, които не успях да направя през живота си. Не съм сигурна дали не използвам Чаринга като извинение, за да избягам от действителността.

— Хм — изсумтя Симон, — тук няма нищо измислено, миличка. Виждаш какъв живот кипи по тези места.

Джени погледна към облените в лунна светлина пасища.

— Най-суровата страна от живота, може би. Но има толкова много места, които още не съм посетила. Светът е толкова голям.

Тя се сети за последното писмо на Даян. Пишеше й, че Руфус иска да откупи дела й от галерията и да наеме къщата й, в случай че възнамерява да остане в Чаринга. Но не можеше да реши просто ей така — къщата, галерията и приятелите бяха неразделна част от живота й. Също и рисуването. Изпитваше необходимост да рисува. Скицникът й бе пълен със скици, които трябваше да бъдат пренесени на платното. Рисуването бе страст, която изискваше да бъде задоволявана, и когато нещо й пречеше да го стори, тя ставаше неспокойна и нервна.

— Да обикаляш по света е самотно занимание, повярвай ми. През целия си съзнателен живот съм се влачила из Нов Южен Уелс и Куинсланд. Била съм свидетел на много промени. Жените трябва да са много по-твърди от мъжете, с много по-силна воля. Трябва да си изградят имунитет срещу проклетите мухи и праха. Ние оставаме тук заради мъжете и децата си и поради още една причина — любовта към земята. Предполагам, че в града ще бъдеш по-щастлива.

Джени я погледна с нарастваща тъга. Симон имаше право. Тук не я задържаше нищо, освен изгубените мечти. Нямаше нито съпруг, нито дете, за което да се грижи, нито пък силна страст към земята, която да я привърже към Чаринга. Не искаше обаче да разваля настроението на всички, затова смени темата.

— Накъде потегляте утре, Симон?

— Била Била. Много хубава ферма. Готварницата им е много добре оборудвана. После заминаваме за Нюкасъл, за да се видим с дъщерята и внуците. Отдавна не сме ги виждали, нали Стан?

Мълчалив, както винаги, Стан само кимна с глава.

— Имаме три деца. Две момичета и едно момче — каза гордо Симон. — И общо девет внуци, но рядко ги виждаме. Разпръснати са из цялата страна и когато работим в някоя отдалечена ферма, не ги виждаме цяла година. — Тя се загледа в кадифения мрак. — Става така, защото обикаляме и търсим случайна работа. Ако не работим след приключване на стригането, парите свършват бързо, а Стан е твърде стар, за да се върне на тръстиката.

— Какво ще правите, когато спреш да се занимаваш с тази работа, Стан? — Джени не можеше да си представи Стан в малка къща край морето.

— Предполагам, че ще издържа още няколко сезона — измърмори той с цигара в устата. — Отдавна съм обещал на мамчето да си купим собствена къща, когато му дойде времето. Нещо скромно. Някоя малка къща с около четири хиляди декара земя, за да мога да я наглеждам.

Симон изсумтя.

— Обещания, обещания! Винаги има още една ферма, още един сезон. Предполагам, че ще те изнесат с краката напред от стригачницата.

Джени долови разочарование в упрека на Симон и се зачуди дали идеята, която й се въртеше в главата, не е чак толкова глупава, колкото си мислеше.

— Ако реша да остана — започна тя, — но не обещавам със сигурност, ще си помислите ли дали искате да, живеете в Чаринга?

Симон хвърли бърз поглед към съпруга си и когато се обърна към Джени, надеждата в очите й бързо изчезна.

— Не знам, миличка. От толкова време обикаляме от ферма на ферма, че не си представям как ще издържим да живеем на едно място за постоянно.

— Можете да живеете в къщичката край потока. Ти ще ми помагаш в къщната работа и в готвенето, а Стан ще наглежда стригачницата.

Стан не отговори, но изразът на лицето му бе повече от красноречив.

Симон погледна към него и въздъхна.

— Това ми звучи като в приказка, миличка. Само че Стан не е от тези, които се спират на едно място. Има трън в гащите. — Тя сви рамене и се усмихна насила.

— Не се притеснявай, Симон — каза припряно Джени. — Още не съм решила какво ще правя, но ако остана тук, ще ти пиша. Може би тогава ще можем да убедим Стан да се установите тук.

Симон прехапа устни и погледна към Стан, който зяпаше в чашата бира, като че ли всички отговори се криеха на дъното й.

— Двамата със Стан сме доволни от живота си такъв, какъвто е в момента, Джен, но ще ти дам за всеки случай адреса ни в Нюкасъл. Дъщеря ни ще се погрижи да получаваме писмата ти.

Стан пресуши бирата си и стана.

— Благодаря за вечерята, госпожо Сандърс. С мамчето сме ви признателни за всичко, което направихте за нас, но утре трябва да ставаме рано.

Джени стисна ръката му. Беше мека от дългогодишната работа с вълната. Ланолинът го предпазваше по естествен път от появата на мазоли. Прегръдката на Симон бе топла и успокоителна и Джени осъзна, че Симон ужасно ще й липсва. Тази жизнерадостна и силна жена бе първата след Елън Кери, която чувстваше почти като майка, и мисълта, че можеше да не се видят повече, я разстрои.

Джени ги изпрати до предната веранда и постоя, докато не се скриха в тъмното край готварницата. Тя им махна за последно и се прибра вътре. Къщата още от сега й се струваше пуста. Чиниите в мивката и празните столове усилваха чувството за празнота. Прахта се бе върнала отново, тихо и почти потайно, и както винаги покриваше всичко. Излъсканите масички вече не блестяха, ярките цветя клюмаха под незабележимата й тежест.

Джени пусна Рипър от спалнята и го нахрани с остатъците, а после го изгони навън за вечерната му разходка и изми чиниите. Направи си кафе и седна на люлеещия се стол на верандата, като вдишваше аромата на нощта.

Топлината, която се излъчваше от земята, галеше лицето й. Шумоленето на листата и сухата трева я успокои. Музиката зазвуча отново. Нещо я теглеше назад, към нежното докосване на сатена. Дойде време да отвори отново дневниците.

След сухата зима настъпи лято без дъждове. Матилда нямаше време да скърби за бебето, защото я налегнаха безброй грижи. Високата до колене жълто-кафява трева бе изсъхнала под лъчите на безмилостното слънце, дърветата оголяха, листата им се спаружиха и увяхнаха. Както всяка година, от юг придойдоха хиляди зайци и огромни стада кенгура, за да се спасят от сушата и жегата на полупустинните райони.

Матилда се загледа към пасищата, засенчила с ръка очите си от силното слънце. Благодарение на помощта на Том Финли в стригачницата миналата година, парите от вълната щяха да й стигнат, за да покрие остатъка от банковия заем. Оставаха й точно толкова пари, колкото да издържи до следващото лято. Стадото й беше малобройно за такава обширна ферма като Чаринга и ако нямаше толкова много зайци и кенгура, повечето от тревата щеше да остане непокътната. От голямото някога стадо бяха останали само хиляда мериносови овце. Това обаче я улесняваше в грижите за тях, защото ако в скоро време не паднеше дъжд, щеше да се наложи да реже клони и храсти, за да им осигури храна.

Двамата с Гейбриъл патрулираха по пасищата, запасени с оскъдно количество храна в дисагите. Матилда свикна да спи облечена, направо на твърдата земя, с подпряна до нея пушка, винаги нащрек — при най-малкия шум от диво прасе, промъкващо се куче динго или змия. Дните бяха горещи, а нощите студени. Докато яздеше със стадото, Блу подтичваше край нея. При вида на всяка умряла овца, тя изпитваше желание да заплаче, но преглъщаше мълчаливо сълзите си — знаеше, че не може да стори нищо.

Настъпи сезонът на агнене — естествен начин, по който природата се бореше с вредата от хищниците. Матилда провери кошарите в западния край, които двамата с Гейбриъл издигнаха, за да съберат бременните овце на едно място. С така оредялото стадо, това не представляваше проблем.

Всяко агне трябваше да бъде хванато и отделено, да се надене пръстен на опашката му и да се сложи марка на ухото. Кастрирането беше кървава и мръсна работа. Прищипваха тестисите между пръстите си и ги отхапваха със зъби, след което ги изплюваха на земята. Тази работа я отвращаваше, но след първоначалното й колебание, се научи да го прави бързо и точно.

Необходимо зло, което поддържаше високото качество на вълната.

Същото се отнасяше и за кастрирането на женските агнета — тежка и непосилна задача, която трябваше да се върши направо на полето. Никой уважаващ себе си стригач нямаше да докосне мръсно руно, освен ако не му се плати двойна надница, а тя нямаше възможност да поддържа кошара, където неопитните стригачи да се обучават върху нескопени животни.

Задницата на овцата е най-мръсното нещо на света — покрита с изпражнения и яйца на мухи, вълната почернява и се сплъстява на фитили. Двамата с Гейбриъл се бореха с врещящите животни. Гейб не се притесняваше от мухите, но Матилда трябваше да зашие висящи на конци тапи по периферията на шапката си — това бе единствената й защита от черните рояци, които ги следваха неотлъчно.

С наближаване на сезона за стригане на овцете те започнаха да събират стадото. Скупчваха овцете на пасищата, някои затваряха в кошарите, други — откарваха на ливадите край къщата.

Докато следваше стадото по сухата прашна земя, Матилда се измъчваше от тежки мисли. Стадото бе нараснало и макар че бе далеч от някогашната си бройка, тя нямаше да може да плати на стригачите за труда им.

Застана в средата на тихата кошара за стригане и погледна нагоре към покрива — в сноповете слънчеви лъчи плуваха хиляди прашинки. Носеше се миризма на ланолин, вълна и катран. Тя вдъхна миризмата с наслада. Ето какво е да си фермер, да отглеждаш овце и да снабдяваш света с най-добрата вълна. Погледът й се спря върху изпъстрения с по-светли петна от потта на поколения стригачи под на кошарата. Съзря в ъгъла кофите с катран и генератора. Поправи го един случайно минаващ скитник срещу малко храна и няколко нощувки. Бариерите и масите за сортиране също бяха поправени, но каква бе ползата, когато липсваха стригачите, помощниците и работниците.

Тя въздъхна дълбоко. Стригачите нямаше да искат да изчакат надниците си, което означаваше, че няма да има вълна за продаване, а без пари нямаше да може да изкара зимата.

— Добър ден, Матилда. Виждам, че вече събираш стадото.

Тя се обърна и се усмихна на Том Финли, чиято черна коса и зелени очи издаваха ирландските му корени. Стиснаха си ръцете.

— Да, почти свършихме. Какво ново в Уилга?

— Стадото е почти събрано. Въпреки сушата имаме страшно много агнета. Едва ги изхранваме.

Матилда кимна с разбиране.

— Хайде да влезем в къщата и да пийнем по чаша чай. Може да намеря и нещо по-силно.

— Чаят е добра идея. — Том последва Матилда през огромното голо пространство на двора. — Радвам се да видя, че си добре, Моли. — Галеното име, с което я наричаше, я накара да се усмихне. Открай време й викаше Моли и това й харесваше. — Притеснихме се за теб миналата година. След като се върнах в Уилга, Ейприл искаше да дойде да те види, но знаеш как стоят нещата.

Матилда влезе в кухнята и се запъти към печката.

— Ако беше дошла, сигурно нямаше да ме завари. — Тя отряза няколко парчета от студеното овче месо и ги пъхна между филии хляб. — През повечето време патрулирах по пасищата. Нямаше смисъл да се връщам до къщата, защото за тази работа разчитах единствено на себе си и на Гейб.

— А къде са по-младите битжара? Нима не можете да ги хванете да ви помагат?

Матилда сложи скромното ядене на масата и поклати глава.

— Те са напълно безполезни. Повечето са още малки, а останалите само ми пречат. Освен това нямам коне за всички, затова оставих момчетата тук — да почистват и стягат плевните и кошарите след края на зимата.

Двамата продължиха да се хранят мълчаливо. Когато свършиха, се облегнаха на столовете и взеха чашите със силен, хубав чай.

Том се вгледа внимателно в Матилда.

— Променила си се, Моли. Спомням си, когато беше малко момиченце с панделки в косите, облечена в рокличка за неделните пикници и празници.

Матилда погледна лицето му, което излъчваше ирландската му природа, бръчиците около очите, загорялата кожа и здравите, силни ръце.

— Всички се променяме — каза тихо. — Сега си мъж, а не ужасното момченце, което обичаше да ми дърпа косата и да натиска лицето ми в прахта — въздъхна тя. — Времето на панделките и рокличките отмина, Том. И на двамата ни се наложи да пораснем.

Том се приведе напред.

— Това не означава, че не можеш да се забавляваш, Моли. Под тези дрипи е скрита млада и хубава жена. Трябва да ходиш по забави и да си потърсиш съпруг, а не да стоиш омазана до лактите в овчи екскременти и мръсна вълна.

Матилда се разсмя. Чувстваше се на сто години и знаеше, че изглежда като плашило в старите вълнени панталони на баща си и кърпената риза.

— Щом мислиш така, значи отдавна не си в час, Том.

Той поклати глава.

— Този живот не е за млада и сама жена, Мол. Има много хора, които биха искали да имат възможността да те опознаят.

Усмивката изчезна от лицето й.

— Имаш предвид мъже? — уточни тя с раздразнение. — Андрю Скуайърс още души наоколо. Имаше и още един-двама, но аз ги отрязах набързо.

Зелените му очи се смееха и тя го погледна предупредително.

— Нямам нужда и не искам някой мъж да ми се мотае в краката, освен ако не е стригач, който ще си отиде, след като си свърши работата.

Том плъзна към нея кесията с тютюн и си сви цигара.

— Като говорим за стригачи — каза провлачено, а в очите му още проблясваха закачливи искрици, — колко овце мислиш, че имаш?

— Почти хиляда и петстотин — отговори бързо тя, докато си свиваше цигара с неопитни движения. — Тази година ще се справя. Не се тревожи за мен — Тя не откъсваше очи от цигарата си, за да не може Том да види надеждата в очите й.

— Следващата седмица ще дойдат стригачите. Ако успееш да приключиш с маркирането и скопяването и докараш стадото в Уилга, ще можем да ги острижем заедно с моите.

— Колко ще ми струва това? — Том беше изключително мил, но тя трябваше да разсъждава трезво.

Той се усмихна широко.

— Е, Моли — каза провлачено, — това зависи от много неща.

Матилда вдигна въпросително вежди и го погледна.

— Имам уговорка с Нула Нула и Мачри. Тази година ще докарат стадата си при мен. И двамата могат да дадат някоя и друга пара отгоре, за да покрием и твоите разходи.

Матилда се усмихна на свой ред.

— Хитро.

Том поклати глава.

— Няма такова нещо. Старият Фергъс може да си позволи да даде малко повече пари, също и Лонгхорн. И двамата са дърти скъперници. Какво ще кажеш?

— Благодаря — отговори Джени, дълбоко трогната, и протегна ръката си, за да скрепят сделката. — По още една чаша чай няма да ни дойде зле. Устата ми е ужасно пресъхнала.

Тя доля още чай в чашата му, като си мислеше по какъв начин би могла да му се отблагодари. Том Финли притежаваше способността да чете мислите й и с годините това му умение не бе отслабнало.

— Разбира се, ще живееш в къщата при нас с Ейприл, но имай предвид, че няма да острижем овцете ти даром. Има куп неща, в които можеш да помагаш и накрая дори няма да имаш сили да ми благодариш.

Матилда допуши мълчаливо цигарата си. Един ден щеше да намери начин да му върне жеста. Той беше единственият съсед, който й предложи помощта си, и тя никога нямаше да забрави това.

След като Том си тръгна, Матилда отиде при колибите на аборигените.

— Гейб, утре отиваме да съберем останалата част от стадото. Двете ти най-големи момчета могат да останат тук и да наглеждат овцете в ливадата. Ще откараме стадото в Уилга.

— Стригачницата ни много хубава, господарке. Защо ходим в Уилга?

Матилда погледна кокалестото му тяло, загърнато в тънко одеяло.

— Защото там ще ни излезе по-евтино.

Той се намръщи, докато се опитваше да проумее думите й.

— Трудна работа, господарке. Аз и момчетата изморени — каза със скръбен глас.

Матилда преглътна нетърпението си. Тя също бе изморена, дори изтощена. Гейбриъл беше един мързелив нехранимайко.

— Искаш ли захар и бекон, Гейб?

Той се ухили и кимна.

— Ще ги получиш, когато докараме стадото обратно от Уилга — каза твърдо Матилда.

Усмивката му се изпари и той погледна крадешком към жена си.

— Не мога оставя госпожата. Скоро се роди бебето.

Отвътре започна да й кипва.

— Тук има още шест проклети жени, които могат да се грижат за нея, Гейб. Това е четвъртото й дете и ти никога не си при нея, когато започне да ражда.

Тя погледна към мърлявите деца, които играеха в мръсотията около лагера. Възрастта им варираше от лазещи бебета до юноши. Цветът на кожата им бе различен — от гарвановочерна до млечнокафява. Повечето бяха наследили черната коса на предците си, но някои от тях имаха руси като кълчища коси. Вероятно един или двама от помощник-овчарите на път към следващата ферма са били зажаднели за женски ласки.

— Къде са момчетата? Имам нужда и от тяхната помощ.

Гейбриъл погледна в далечината.

— Караджонг — промърмори. — Дават добри пари на помощник-овчари.

Ако толкова им е добре там, то тогава защо, по дяволите, не се вдигнат и не се преместят всичките в Караджонг? Нищо не каза. Докато нещата в Чаринга не се оправеха, щеше да има нужда от тях и трябваше да ги насърчи да останат. Заплащането им бе символично, но Господ й бе свидетел, че й лазеха по нервите.

— Сега ще ти дам един чувал захар и един брашно. Като върнем стадото от Уилга ще има по още един плюс малко бекон.

Известно време се гледаха един друг, после Гейбриъл кимна в съгласие.

Двамата му малки сина бяха пъргави колкото Блу в подкарването и преследването на отделилите се овце. Въпреки това събирането на цялото стадо им отне три дена. Дни, през които небето се навъси и се появиха плътни черни облаци, а далечните гръмотевици предвещаваха дъжд. Това не им попречи да събират овцете една по една и да ги затварят на етапи в ливадата край къщата, а после да се връщат за следващите. Облаците задържаха ценния си товар, разпръснати от топлите сухи ветрове, които раздвижваха изсъхналата трева и всяваха безпокойство у овцете.

На четвъртия ден, малко преди зазоряване, Матилда събра в дисагите нещата, които щяха да й трябват през следващите няколко седмици и оседла Лейди. Застана до оградата и се загледа в мърдащите закръглени задници на овцете. Въпреки сушата в Чаринга имаше достатъчно трева и дебелите пухкави овце изглеждаха здрави и силни. Известна част от натрупаните тлъстини щеше да се стопи в прехода до Уилга, но качеството на вълната беше най-важното нещо.

— Наближава буря, господарке — отбеляза Гейб, който яздеше, седнал настрани на седлото.

Матилда погледна нагоре. Облаците отново се скупчваха, въздухът бе наситен с електричество, сякаш земята и небето бяха две гигантски пръчки, които се триеха една в друга.

— Да побързаме тогава.

Тя даде сигнал на момчетата да отворят портите.

В мига, в който овцете наизлязоха през портите, Блу започна да обикаля стадото с присвити крака и почти опрян до земята корем. Успяваше да ги държи вкупом, като буташе, хапеше заблудените овце и направляваше водача на стадото.

Матилда яздеше с Гейбриъл най-отзад и с отработен замах на конския камшик над глупавите им глави ги направляваше да вървят напред, като гълташе праха от стотиците копита. Космите на ръцете й настръхваха от електричеството във въздуха. Буреносните облаци се събираха в слой, носещ се под друг зловещ пласт, който закриваше изгрева на слънцето и придаваше оловна сивота на деня.

— Задава се суха буря. Не бива да сме на открито.

Матилда кимна. Обзе я силен страх. Трябваше да се доберат до Уилга, преди да се разрази бурята. Нямаше нищо по-ужасно от суха буря. При появата на първата светкавица щяха да загубят контрол над стадото.

Блу изглежда разбираше, че трябва да побързат. Той тичаше след поредната изплашена овца, побутваше по-тромавите и не изпускаше от поглед водача на стадото. Хапеше и ръмжеше, бягаше в кръг около тях, дебнеше, с присвити в прахта крака да върне обратно някоя заблудена овца. Преходът им отне един ден, но когато победеното слънце изчезна зад планината, те пристигнаха в пасищата на Уилга и с облекчение съзряха приближаването на помощник-овчарите, които идваха да ги посрещнат. Овцете най-после бяха прикарани в малката ливада зад стригачницата и отделени от другите големи стада посредством огромния лабиринт от кошари.

— Утре ще ги групираш — каза Том. — Изглежда, че бурята скоро ще връхлети.

Матилда приключи с преброяването и въздъхна с облекчение.

— Не съм загубила нито една по пътя. Добре, че дойдохме навреме.

Двамата вдигнаха едновременно глави към прииждащите буреносни облаци.

— Задава се страшна буря — каза притеснено Том, докато вървяха към заграждението на конете. Двата й коня бяха пуснати при останалите. Задниците им потръпваха от предусещането за наближаващата буря.

— Ейприл е вътре. Хайде, време е за вечеря.

Ейприл беше три, а може и пет години по-голяма от Матилда. Ръцете й бяха зачервени от работа, стройната й фигура изглеждаше твърде крехка, за да издържа на жегата и напредналата бременност. Личеше, че е изморена, но не спираше да снове между печката, масата и мивката. Ръкавите на роклята й бяха навити до лактите, а около лицето й висяха влажни кичури коса.

— Радвам се да те видя отново, Моли — поздрави я тя с измъчена, но дружелюбна усмивка. — Още един чифт ръце са ми добре дошли точно сега.

Матилда отмести очи от корема й. Почувства тъга, но веднага я отпъди решително и без угризения. Ейприл сама бе избрала да се омъжи и да има деца. Това не влизаше в нейните планове, тогава защо да се чувства тъжна, вместо свободна от всякакви окови?

Фермата Уилга беше по-голяма от Чаринга. Простираше се отвъд гребена на невисок хълм. Верандата, която опасваше къщата, бе с изглед към близките пасища и потоци. Дърветата правеха сянка над бараките на работниците и останалите постройки край коритото на потока. Също като в Чаринга, около къщата нямаше никакви дървета, заради опасността от пожар.

Ейприл наля в един леген гореща вода от чайника и й подаде кърпа и калъп домашен сапун.

— Измий се и се почини малко, Мол. Ще хапнем малко по-късно.

Стаята на Матилда се намираше в дъното на източния край на къщата. Прозорците гледаха към оборите, а вътре бе тясно и претъпкано с масивни мебели и огромно месингово легло. Миришеше приятно на восък и подът беше наскоро изциклен. Тя се заслуша в гласчетата на децата, които играеха на двора. Колко ли деца имаше Том? Четири или пет?

Сви рамене, погледна се в огледалото и застина поразена. Тя ли беше тази почерняла жена с дива коса? Досега не се бе замисляла колко е пораснала и отслабнала или колко я състаряваха бръчиците около очите й. Ако косата й бе малко по-тъмна, а очите по-наситено сини, можеше да каже, че жената в огледалото е призракът на Мери Томас.

Тя погледна унило към вълнените панталони с подкъсени крачоли. Бяха износени и на петна. На коленете и глезените имаше връзки, които я предпазваха от пълзящите гадини. Сивата риза, някога синя, бе избеляла от слънцето и многократното пране с луга.

От устата й се отрони въздишка. Мери Томас също обичаше да носи работни дрехи, но дрехите й винаги бяха безупречно чисти и закърпени, не като тези опърпани дрипи.

Сети се за спретнатата памучна рокля на Ейприл и за думите на Том, че би трябвало да носи рокли и да ходи на танци. Матилда направи пренебрежителна гримаса, бързо свали напоените с пот дрехи и започна да се мие. От много време насам не си правеше труда да се издокарва и вероятно никога повече нямаше да го направи. Сама беше избрала да живее по този начин и ако това я правеше по-малко женствена, толкова по-добре. Животът на жените тук и без това бе много труден, а тя бе решена да оцелее.

Матилда бе заспала на пухения матрак. Събуди се от сигнала за вечеря. Стана и се забърза към кухнята при другите. Чувстваше се притеснена да яде пред шест чифта очи, които следяха всяко нейно движение.

И четирите деца, все момчета, не бяха наследили нежните черти и русата коса на майка си, а изразителните зелени очи и буйните вежди на баща си.

— Мъжете пристигат вдругиден — каза Том, като загреба от яхнията и лапна голям залък хляб. — Ще дойдат в Чаринга чак в средата на следващия месец.

Матилда кимна, но не каза нищо, защото устата й беше пълна. След толкова месеци само на студено овче и хляб, не искаше да си губи времето в приказки.

— Ейприл почти приключи с почистването на бараките. Можеш да й помогнеш в кошарите или в готварницата. Ти избери.

Матилда погледна изнуреното лице на Ейприл и реши, макар че предпочиташе да работи в кошарите, да й помогне в готварницата и бараките. Трябваше да ги изтъркат основно и да поправят счупените легла. Стригачите винаги си водеха собствен готвач, но Уилга имаше много други работници и непрекъснато се приготвяше храна и се месеше хляб. Децата също се нуждаеха от наглеждане. Не можеше да остави Ейприл да се нагърби сама с всичко това.

— Как си с водата, Моли? Ще ти стигнат ли запасите в резервоарите, ако скоро не завали дъжд?

Тя бутна чинията си настрана и започна да си свива цигара. Чувстваше се сита.

— Да. Резервоарите за вода бяха единственото нещо, което баща ми поддържаше в добро състояние — отвърна тя с ироничен тон. — Имаме и кладенец, разбира се, но водата в реката едва църцори.

— Дядо ти постъпи много мъдро, като постави всичките тези резервоари. Преди две години, преди да завалят дъждовете, и аз сложих няколко резервоара, но тук цари изобилие на реки и потоци. Артезианските кладенци напояват полетата, ала не стават за домакински нужди, защото водата съдържа много минерали.

Силен, зловещ тътен прекъсна разговора им и те впериха поглед в прозорците.

Всичко живо бе затаило дъх в напрегнато очакване. В следващите няколко секунди напрежението отстъпи място на силен страх. По-малките деца станаха от масата и като малки плахи животинчета заровиха глави в престилката на Ейприл.

Лицето на Ейприл побеля, а очите й се разшириха от страх.

— Всичко е наред — нареждаше тя механично. — Имаме гръмоотвод. Няма да ни удари гръм. — Тя потръпна. — Моля те, Господи, не позволявай да ни удари — добави шепнешком.

Гърмът разтърси къщата, раздра небето на две и изля гнева си над земята. Назъбени сини пламъци набраздиха ниските облаци и превърнаха нощта в ярък ден, какъвто никой от тях не бе виждал дотогава. Електричеството изплющя като камшик, прескачайки от един облак на друг, разкъсвайки небето, сякаш природата бе обладана от някаква налудничава сила. Земята се разтресе от силния гръм и ламариненият покрив на къщата издрънча. Нащърбени сини и жълти пламъци обгориха хълмовете и ливадите, поразиха едно самотно дърво в средата на отдалечено пасище и, пращейки, изрисуваха около ствола му демонски ореол, преди да го изпепелят. Бурята отекна в главите им, ушите им запищяха. Силната светлина ги заслепи.

— Трябва да отида да проверя животните — извика Том.

— Идвам с теб — извика в отговор Матилда.

Те излязоха на верандата и загледаха със страхопочитание откритата проява на насъбран гняв в природата, с ясното съзнание, че няма да има нито дъжд, нито милост към спечената земя и изсъхналите дървета. Въздухът бе толкова наситен, че Матилда едва си поемаше дъх. Наелектризираната й коса изпусна искри, когато се опита да я прибере. Двамата се втурнаха към кошарите, където останалите мъже вече проверяваха оградите и портите. Овцете уплашено въртяха очи и блееха, но не можеха да помръднат, защото бяха натъпкани плътно една до друга.

Матилда изтича през двора към ливадата. Конете бяха уплашени, ритаха във въздуха с копита, гривите им се мятаха, а опашките им бяха вдървени от страх. След безуспешните опити да ги хванат, Том и Матилда решиха да ги оставят на милостта на съдбата. Кучетата скимтяха и виеха, кравите се снишаваха и търсеха убежище в земята. Целият свят сякаш се гърчеше в агония.

Бурята продължи през цялата нощ и на следващия ден. Гръмотевиците тътнеха, облаците закриваха слънцето, светкавиците бълваха сини пламъци. Скоро хората свикнаха с шума. Децата се промъкваха до прозорците и гледаха мълчаливо и уплашено. Никой не обелваше дума за опасенията, затаени дълбоко в душите им. Само лек пламък близо до сухата трева, само едно кухо дърво, изсъхнало и забравено в средата на пасището, което да привлече светкавицата, и пожарът, започнал като миниатюрно синьо пламъче, щеше да се разнесе за секунди.

Стригачите пристигнаха заедно с още овчари, помощник-овчари и момчета, които помагаха за катрана. Работата в готварницата се превърна в безкрайна върволица от готвене на ястия, печене на хляб и овче месо, приготовляване на пайове и кексове — всичко, което можеше да им отвлече вниманието от бурята. Пот се стичаше между гърдите на Матилда и дрехите й започнаха да лепнат, когато термометърът достигна трийсет и осем градуса. В кухнята беше топло и задушно и въпреки че бе навикнала на тежка работа, в края на деня се чувстваше изцедена и се възхищаваше на Ейприл. Макар и бременна в осмия месец, тя успяваше да изхрани осемдесет души, без да се оплаква.

Към края на втората нощ задухаха силни ветрове. Те завиваха прахта на спирали, фучаха с всичка сила, като помитаха всичко по пътя си. Нищо не бе в състояние да ги спре. Единственото, което можеха да направят, бе да се молят, бурята да не прерасне в торнадо.

Том наблюдаваше от верандата как ветровете фучаха през полето, чупеха клоните на дърветата, изскубваха коловете на оградите и ги подхвърляха към четирите края на Уилга, сякаш бяха кибритени клечки. Огромни вихрушки издигаха пръстта, носеха я известно време, след което я захвърляха настрана, всяка от тях раждаше по-малки и те помитаха плитката вода в потоците и я въвличаха във вихъра си. Покривите тракаха и пляскаха; едната стена на работилницата се повдигна, залюля се и се блъсна шумно в една от празните кошари. Капаците на прозорците се удряха; въздухът се насити с прах.

На третия ден по обяд ветровете прогониха бурята и всичко утихна. Хората от Уилга наизлязоха навън като корабокрушенци, които оглеждат останките от разбития кораб.

Върбите край реката бяха оцелели, дългите им гъвкави клони висяха над каменното корито, където бяха останали само няколко кални локви. Евкалиптовото дърво, в края на най-близкото пасище, беше разцепено на две. Лежеше на земята, а двете половини на сребристия му дънер стърчаха безпомощно нагоре. Два от шестте резервоара за вода бяха съборени. Те бяха първото нещо, което трябваше да се оправи. Ламаринените покриви трябваше да се закрепят, а работилницата — да се събори и изгради наново. За щастие нито едно животно в кошарите не бе пострадало, бяха само изплашени и по-нервни от обичайното.

Един от работниците, който поправяше оградите на пасищата, се върна мръсен и мрачен след дългата езда.

— Намерихме пет крави, Том. Съжалявам, приятелю. Сигурно са пострадали от челния фронт на ураганния вятър. Намерихме ги на километри от пасището им. Мъртви.

Том кимна примирено.

— Добре че не са повече. Овцете са живи и здрави, въпреки че кошарите са почти паднали отгоре им.

Матилда се замисли за Чаринга със свито сърце. Щетите от бурята в Уилга лесно можеха да се възстановят с помощта на толкова много хора, готови да помогнат. Но какво щеше да стане с Чаринга, ако същата буря бе преминала и там? Ами ако резервоарите са съборени, а сградите — пометени? С голямо усилие на волята тя потисна притесненията си. Стадото бе непокътнато, което означаваше, че и тя ще оцелее.

В кошарата за стригане работата вървеше с пълна пара, стригачите наваксваха загубеното време. Един опитен стригач можеше за един ден да обработи двеста овце. Те работеха с точни и премерени движения: бръсначът минаваше на милиметри от нежната кожа на животното; успяваха да запазят руното цяло, така че да угодят и на най-капризния началник. Това бе изтощителен труд, извършван сред атмосфера на пот, шум, мухи и воня на стотици рунтави задници.

Когато Матилда успяваше да се откъсне за малко от кухнята, тя се втурваше към стригачницата, за да гледа майсторите на бръснача, защото за разлика от повечето стригачници, Том не изпитваше опасения от присъствието на жени. Често грабваше ведрото с прясна вода и черпака и обикаляше подред около прегърбените мъже. В тази жега всеки от тях се нуждаеше от около десетина литра вода. Матилда обичаше да ги наблюдава как работят. Повечето от тях бяха ниски, жилави и дребни мъже, прегърбени, заради естеството на работата си, и с издължени ръце, което им бе необходимо, за да острижат овцата от носа до опашката.

Тази година в стригачницата на Том нямаше ударници. Те бяха рядка порода хора, които стрижеха над триста овце на ден и забогатяваха от спечелени облози. Надзирателят обикаляше нагоре-надолу покрай редицата потни и ругаещи мъже. Неговата дума беше закон и стригачите трябваше да спазват високите му изисквания: никакво срязване на руното или нараняване на нежната кожа на овцете.

Фъргюс Макбрайд и Джо Лонгхорн надзираваха работата, когато дойде ред и на техните стада. Те вдигаха шапка за поздрав към Матилда, но тяхната срамежливост им пречеше да подхванат разговор и вместо това се съсредоточаваха върху реколтата от вълна.

Изминаха почти шест седмици, преди стригането да приключи. Дните бяха ужасно горещи. Матилда се потеше в задушната кухня и търсеше спасение в кошарите и бараките, където бе също толкова топло, но не така влажно и задушно. Имаше усещането, че се е обездвижила, затворена по цял ден в къщата, и й се приискваше да усети слънцето върху лицето си и приятната умора от усилния труд в кошарите.

След като Макбрайд и Лонгхорн подкараха последните остригани стада към зимните пасища, стригачите се покатериха на каруците и напуснаха Уилга. Вълната беше сортирана на бали и пътуваше към железницата на Броукън Хил.

Матилда се чудеше дали тази година ще срещне Пег и Албърт, но никой не си спомняше да ги е виждал от доста време насам и тя предположи, че са се преместили в другия край на Куинсланд. Сигурно се срамуваха от начина, по който откраднаха от нея месото и брашното. Не се изненадваше, че са решили да не се навъртат наоколо през този сезон.

Последната й вечеря с Том и Ейприл приключи, чиниите бяха измити и прибрани, децата сложени да спят в леглата. Матилда седна при другите на верандата. Мислеше си какво да каже на тези мили хора. Трудно й бе да изрази благодарността си, така че наистина да покаже дълбочината на чувствата си, бе свикнала обикновено да ги крие.

— Благодаря, Том — каза накрая със съзнанието, че това е крайно недостатъчно.

Той изглежда я разбра. Кимна, потупа я непохватно по рамото и продължи да наблюдава движението по двора.

— Мисля, че е по-добре аз и още няколко момчета да дойдем с теб, Моли. Бурята нанесе доста щети и искам да съм сигурен, че няма да изпаднеш в бедствено положение през зимата.

— Не, не — бързо отвърна тя. — Вие с Ейприл рече направихте предостатъчно за мен. Ще се оправя. Наистина.

— Винаги си била инат, Мол — каза разпалено Том. — Ейприл никога нямаше да успее да изхрани сама толкова души. Смятам, че си плати разходите по стригането.

— Но ти трябва да откараш стадото си до зимните пасища, Том. Освен това си имаш работа и по фермата — възпротиви се Матилда.

— Не се тревожи — успокои я Том. — Възстановителните ремонти във фермата са почти приключени, а помощник-овчарите могат сами да съберат стадата. И освен това — той я погледна развеселен — за какво са съседите, ако не си помагат при нужда?

Ейприл остави чорапа, който кърпеше. Кошницата със скъсани чорапи беше препълнена както винаги и въпреки дългите часове, прекарани в домакинстване, тя не можеше да стои без работа, макар че постоянно изглеждаше преуморена.

— Ще се чувстваме по-спокойни, ако сме сигурни, че всичко при теб е наред, Моли. Не знам как издържаш там съвсем сама. — Тя потреперя. — Тук става непоносимо, когато Том е навън със стадото. Мисля, че нямаше да издържа, ако бях на твое място.

Матилда се усмихна и взе един чорап от кошницата.

— Чудно на какво е способен човек, когато няма избор, Ейприл.

Другата жена наблюдаваше неопитните й движения.

— Мислех, че Етън ти е предложил да купи Чаринга? — каза Ейприл.

Матилда убоде пръста си и го лапна.

— Така е — промърмори. — Казах му къде може да си завре предложението.

Том започна да се смее гръмогласно.

— Звучиш ми точно като майка ти, Моли. Браво на теб. Вече си истински фермер.

На другия ден станаха преди зазоряване и закусиха в синкавия полумрак. Матилда разцелува момчетата. Те започнаха да трият лицата си и избягаха с викове. Обърна се към Ейприл.

— Беше ми хубаво да си поговоря с друга жена — каза тя. — Нищо не може да се сравни с малко женски приказки и времето минава по-бързо.

Ейприл избърса ръце в престилката и прегърна Матилда.

— Прекарахме си чудесно — каза натъжена. — Искам да ми обещаеш, че пак ще дойдеш.

Матилда усети движенията на бебето помежду им и се отдръпна. Болката се върна, а това я правеше уязвима, отслабваше желанието й за живот. Усмихна се насила.

— Ще се опитам да наминавам от време на време, но знаеш как е.

Слязоха от верандата и прекосиха огромния празен двор, който довчера бе пълен с хора, коне и хиляди овце. Блу чу подсвирването й, дотича с подскоци от кучкарника и застана както винаги неотлъчно до краката й. Гейбриъл излезе от една колиба, където спеше заедно с трима други аборигени и докара двата коня от ливадата. Пуснаха овцете от кошарите, кучетата ги подбраха и всички потеглиха към Чаринга.

Следите от опустошителния вятър се виждаха докъдето поглед стига: повалени дървета, изтръгнати колове от оградите висяха, заплетени в мрежите.

Някои познати ориентири, каквото беше старото изсъхнало дърво в полето, вече ги нямаше. Единствено планината не се променяше никога. Както винаги непоклатима, покрита с гъсти зелени дървета — вечният страж на Чаринга.

Матилда с облекчение си пое дъх, когато наближиха къщата и видя, че нямаше видими поражения.

— Господи! Виж това!

Дрезгавият шепот на Том я накара да погледне в посоката, накъдето сочеше ръката му.

Един от железните резервоари за вода бе запратен върху покрива на къщата и бе разрушил напълно тази част от нея. Той беше полегнал настрани сред остатъците от южната стена. Вълнистата ламарина на покрива стърчеше над развалините като огромно ръждясало крило.

Матилда се обърна към Том. По лицето й се четеше странна смесица от облекчение и мъка.

— Ти ми спаси живота — прошепна. — Ако не бях дошла в Уилга… — Тя облиза устни. — Паднал е точно над спалнята ми.

Том се зае да организира работата веднага.

— Върви с Гейбриъл при овцете. Ние ще се заемем с ремонта. Изглежда, че силната буря е отминала Чаринга, защото няма много поражения. — Той се вгледа в Матилда. — Слава богу, че беше с нас, Моли.

Том насочи коня си към къщата, като подвикваше нарежданията си към помощник-овчарите, преди Матилда да има време да реагира.

Двамата с Гейбриъл прибраха стадото в кошарите. Нищо нямаше да им стане, ако поседят затворени няколко дена, докато поправят къщата. Гейбриъл се прибра в новата си колиба при новороденото бебе — сега, след като получи бекона и брашното, той смяташе, че задълженията му са приключили.

Матилда не можеше да влезе в къщата, независимо че повечето от щетите бяха от едната й страна, затова изкопа дупка на двора, огради я с камъни и накладе огън. През следващите дни тя готвеше храна за Том и двамата помощник-овчари, като използваше тенджерата и един очукан тиган. Нощем спяха на двора, увити в походни одеяла.

Мъжете направиха с подръчни средства скрипец и с много пот и неимоверни усилия поставиха тежкия резервоар на стойката му, след което се заеха с ремонта на къщата. Стените от масивно дърво бяха станали на трески, прозорците бяха изпочупени, перилата на верандата — на парчета, а покривът представляваше една каша от вълниста ламарина. Том свали шапката си и се почеса по главата.

— Предлагам ти да построим наново къщата, Мол. Тази стара съборетина се разпада над главата ти.

Матилда го погледна с невярващи очи.

— Не разполагаш с толкова време, Том. Ами стадото ти?

— Дяволите да го вземат — изруга той провлачено. — Работниците ще се погрижат за него, а аз искам да съм сигурен, че ще си на топло и сухо през зимата.

Том се отдалечи с уверени крачки, преди тя да може да възрази.

През следващата седмица мъжете работиха до припадък. Един от помощник-овчарите се върна от Уолаби Флатс с каруца дървен материал, като се кълнеше, че някакъв стар фермер е съборил една от бараките си и му го е подарил, без да му иска пари. Матилда го изслуша с невярващ поглед, но той държеше на версията си и тя нямаше друг избор, освен да му повярва.

Том от своя страна намери подход към аборигените. Натовари Гейб и момчетата да придържат страничните греди, докато той и останалите мъже ковяха дъските на външните стени. После им връчи чук и гвоздеи, за да закрепят ламарината на покрива и ги научи на тънкостите при поставянето на стъклата в рамките на прозорците.

Чаринга грейна на фона на късното есенно слънце с нова врата, поправени капаци и прозорци, всичко боядисано наново. Новата веранда сега опасваше цялата къща, а отгоре й хвърляше сянка нов полегат навес, закрепен върху груби дървени колони.

— Ейприл засажда цветя около навеса и страничните колони. Ако опиташ и ти, Мол, предполагам, че след няколко години тези стари дъски и ламарини няма да се виждат.

Матилда погледна новата къща, без да може да продума от вълнение, със замъглени очи от бликналите сълзи на благодарност и признателност.

— Сигурно имаш право, Том — обърна се тя към него. — Как бих могла изобщо да ти се отблагодаря? Ти ми помогна толкова много.

Том я прегърна.

— Да речем, че това е извинение за времето, когато ти дърпах косите и те бутах в реката. Съжалявам, че не се виждаме често, откакто умря майка ти. Ние сме приятели, Моли, а за какво са приятелите, ако не си помагат?

Матилда проследи с поглед мъжете, после влезе с Блу, който потичваше край нея, в къщата и затвори вратата. Нямаше думи, за да изрази вълнението си, когато закачи на стената акварела, изобразяващ Чаринга, нарисуван от майка й. Това, което със сигурност знаеше, бе, че най-накрая бе намерила мъж, на когото можеше да се довери. Един благороден и честен човек, когото можеше да нарече свой приятел. Навярно имаше и други като него. Добри хора, които още не познаваше, защото до този момент не желаеше да общува с никого.

Чувстваше, че има сили да се върне отново в обществото и реши, след като откара стадото до зимните пасища, да отиде до града, за да си купи рокля. Един ден — обеща си тя — щеше да намери начин, за да се отблагодари на Том за добрината му.

Джони отбеляза страницата, до която бе стигнала. Разбираше как се е чувствала Матилда. Подобно мило отношение след преживяното насилие сигурно я е стъписало и объркало и й е дало кураж. Различен от този, който й е бил необходим, за да опази стадото си, който я е накарал да отхвърли уединението си, да се среща отново с хора, да им се доверява.

Тя погледна към Рипър, който енергично се чешеше.

— Хайде, Рипър. Време е за лягане, а утре, млади момко, ще те изкъпя — обяви тя с тон, нетърпящ възражение.

Той отправи към нея пълни с обожание очи, последва я до верандата, после изтича навън. Джени хвърли последен поглед към притихналите ливади и високото черно небе, обсипано с милиони звезди. Природата тук бе красива и жестока, но си струваше да живееш сред нея. Джени започна да разбира защо Матилда и Брет толкова много обичаха Чаринга.

Глава 12

Ден след ден тишината постепенно надделяваше и започна да й тежи. Джени забеляза колко е изолирана от света. Търсеше утеха в присъствието на хората, които работеха в Чаринга — едно ново спокойствие, което до този момент не познаваше.

През дългите дни бродеше из необозримите поля, качена върху гърба на кобилата, със скицника в дисагите, а през мразовитите нощи, когато капчиците роса блестяха по ливадите, метеше и чистеше къщата. Изпра пердетата и покривките на леглата, боядиса кухненските шкафове и премести сандъка в спалнята. Мястото на роклята бе в гардероба, а не в тесния сандък.

Джени извади морскозелената рокля и я притисна към себе си. Миризмата на лавандула се разнесе във въздуха и призрачният оркестър засвири валс. По време на танца, духът на Матилда беше с нея, но в музиката се долавяше известна тъга. Тънка нишка от несбъднати мечти, която не можеше да бъде доловена и разгадана, преминаваше през рефрена.

Джени затвори очи, за да може да си представи по-добре призрачните танцьори, защото именно те я водеха през страниците от живота на Матилда. Нейната история напираше да бъде разказана.

— Джени? Тук ли си?

Джени бързо отвори очи, музиката спря и образите изчезнаха. Сякаш я бяха прехвърлили от едно измерение в друго, но въпреки объркването, първата й мисъл бе, че Брет не бива да я вижда в този вид.

— Почакай. Ей сега идвам — извика тя.

Затръшването на вратата с мрежата бе последвано от стъпките на Брет по кухненския под. Джени окачи роклята в гардероба. Долавяше баритоновия глас на Брет и развълнуваното джафкане на Рипър, докато се преобличаше бързо в панталон и риза и минаваше от една реалност в друга. Тя пое дълбоко дъх и отвори вратата на спалнята.

— Добър ден, Джен.

Брет откъсна очи от кученцето, което радостно дъвчеше пръстите на ръката му и я погледна.

Джени се усмихна радостно, изненадана, че го вижда.

— Не те очаквах да се върнеш толкова скоро. Как мина прекарването на вълната?

— Много добре. Взехме добри пари на търга и, както обикновено, внесох парите в, банката. — Брет бръкна в джоба си. — Платих надниците и други разходи — това са разписките.

Джени хвърли бърз поглед на цифрите. Сумата надхвърляше всичките й очаквания.

— Винаги ли е толкова голяма печалбата от продажбата на вълната?

Брет сви рамене.

— Зависи от пазара. Този път сумата е горе-долу по средата.

„Изглежда толкова равнодушен. Сякаш такава огромна сума пари не означава нищо“ — почуди се Джени. Тя сгъна разписките и ги натъпка в джоба на джинсите. Разбира се, тези пари не бяха негови, така че защо да се вълнува?

— Имаш ли бира, Джен? Пътуването беше много дълго.

Джени донесе две бири и ги отвори.

— Да пием за чека от вълната.

— Съгласен. — Той отпи голяма глътка и избърса уста с опакото на ръката си. — Между другото, нося ти нещо от Броукън Хил. Беше оставено, за да го докара Чолки Уайт с Кралската поща. — Усмивката стопли очите му и той издърпа на верандата огромен пакет.

Джени възкликна от изненада.

— Даян е изпратила нещата ми.

Тя разкъса опаковъчната, хартия, затрудни се в развързването на връвта, но накрая стигна до очуканата дървена кутия, пълна с маслени бои, рула с полуготови платна и сноп четки за рисуване.

— Сетила се е да ми прати дори статива — зарадва се Джени.

— Предполагам, че това ще ти стигне за цялата зима?

Джени кимна утвърдително, погълната напълно от тубите с бои, лъскавите ножчета за остъргване на палитрата, малките бутилки със спирт и безир. Сега можеше да пренесе Чаринга върху платната. Можеше да даде цвят на рисунките от скицника, които бе направила през последния месец и даже да направи опит да пресъздаде образите, описани в дневниците. Почувства прилив на енергия. Нямаше търпение да започне да рисува.

— Ако си решила да останеш, разбира се. През предстоящите месеци тук не се случва почти нищо — помощник-овчарите са със стадата на зимните пасища.

Джени спря да разглежда тубите с боя и го погледна.

— Сега, след като имам всичко това, нямам нищо против уединението. Тук има толкова много неща, които искам да нарисувам. Събрала съм много скици, които искам да пренеса в цвят на платното — на къщата, ливадите, на земята, която се простира чак до онзи чудесен водопад и езерото. Искам да нарисувам планината, оазиса, където плувахме, дърветата уилга, стригачницата и стопанските дворове. — Тя направи пауза, за да си поеме дъх. — Освен това имам теб и Рипър за компания през дългите вечери.

Брет запристъпва от крак на крак, с ръце в джобовете и поглед, вперен във върховете на ботушите.

— Ами… — започна той.

Джени застина и сърцето й подскочи.

— Какво има, Брет? — попита тихо. Той явно се чувстваше смутен, но очевидно му бе трудно да го изрази с думи. — Притеснен си, че ще прекараш цялата зима, затворен във фермата само с мен? Ако е така, не е нужно да се тревожиш за това. Стига да знам, че наоколо има някой, изобщо няма да има нужда да се срещаме — каза решително Джени.

„Много смело — помисли си тя. — Защо просто не си признаеш, че чакаш с нетърпение да прекараш известно време с него? Време, когато нуждите на Чаринга няма да са толкова неотложни? Време, през което да се опознаете по-добре.“

Когато вдигна очи към нея, погледът му бе помръкнал.

— Не е честно, Джен. Не ми харесва мисълта, че ще те оставя сама тук — никога нямаше да замина, ако не беше наложително — каза Брет със сподавен глас.

— Какво е толкова наложително?

При мисълта за Лорейн гласът й прозвуча малко по-рязко.

— В Броукън Хил ме чакаше писмо от Дейви — брат ми, който живее в Куинсланд. Този път Джон наистина е зле, Джен, а това е единствената ми възможност да отида да го видя тази година.

Джени видя вътрешната борба, изписана на лицето му.

— Колко време няма да те има?

Гласът й звучеше спокойно въпреки горчивото разочарование, което изпитваше в момента.

— Един месец, но мога да анулирам полета, ако не искаш да стоиш сама толкова дълго време. Със сигурност ще се почувстваш доста самотна през тези няколко седмици.

Джени се вбеси от чувството на ревност, което я завладя, от облекчението, което изпита, когато разбра, че Брет няма да използва отпуската си, за да се види с Лорейн и същевременно се засрами затова, че прибърза и направи погрешно заключение. Но защо се засягаше? Неговите планове не й влизаха в работата. Брет беше просто приятел, а приятелите трябва да си имат доверие, не да се съмняват в подбудите на другия.

— Разбира се, че трябва да отидеш — каза тя убедено. — Аз ще се справя. Имам с какво да се занимавам, а и с радиостанцията ще съм в течение на клюките и ще мога да потърся помощ в случай на нужда.

— Не ми харесва, че ще си напълно сама. Тук не е като в градовете, Джен.

— Прав си, не е — небрежно каза тя и изтупа праха от джинсите си. — Всичко ще е наред. Върви и виж брат си, Брет. Ще се справя.

Думите й изглежда не можаха да го убедят напълно и той постоя нерешително на прага.

Джени сложи ръце на кръста и го погледна право в очите.

— Аз съм голямо момиче, Брет, мога да се пазя сама — освен това, ако самотата ми дойде в повече, винаги мога да се върна в Сидни. А сега върви и ме остави да рисувам.

Той се вгледа замислено в нея, очите му пробягаха по лицето й в търсене на някакъв знак. В следващата минута вече си беше отишъл. Джени можеше да проследи пътя му по трополенето на ботушите по дъските.

От гърдите й се отрони дълбока въздишка. Бе очаквала неговото завръщане с много по-голямо нетърпение, отколкото искаше да си признае и осъзнаването на този факт я разтърси. Сега, когато го нямаше, къщата й се струваше по-пуста, тишината — по-дълбока, а изолираността на Чаринга — пълна. Дългите седмици, които й предстояха, сякаш бяха безкрай. Стори й се, че чува лек смях и шумолене на коприна.

Джени изсумтя нетърпеливо и взе кутията с боите. Просто си въобразяваше разни неща. Чаринга и някогашните й обитатели имаха странно въздействие върху нея и колкото по-скоро се заемеше с рисуването, толкова по-добре.

Брет нахвърля набързо нещата си в сака, върна се на верандата и надникна през мрежата на вратата.

Джени не си беше губила времето, докато той си стягаше багажа. Мебелите край прозореца бяха преместени в дъното на стаята, масата и пода бяха покрити с хартия. Стативът стоеше на масата, четките бяха подредени в един буркан от едната му страна, а боите бяха положени в стройни редици. Джени много добре бе избрала работния си кът. Светлината струеше през прозореца, вятърът поклащаше пердетата.

Той погледа известно време как опъва платната върху рамките, които Уди изработи за нея в дърводелската работилница, и се почувства разочарован. Тя нямаше нужда от него. Вероятно нямаше да забележи отсъствието му. Имаше си всичко, което й трябваше.

Той въздъхна и си тръгна. Камионетката беше готова за път, отзад имаше туби с вода и бензин, резервни гуми и инструменти, прикрепени така, че да не изпаднат. Брет хвърли сака на седалката до себе си и се качи в колата. Чакаше го дълъг път, но не можеше да се пребори с мисълта, че щеше да тръгне по-спокоен, ако можеше да зърне за миг красивите очи на Джени.

Изруга тихичко и завъртя ключа в стартера. Държеше се като глупак и беше крайно време да се откъсне за малко от Чаринга.

Докато камионетката се друсаше по камъните, Брет се помъчи да съсредоточи вниманието си върху пътя. Едно погрешно завъртане на волана можеше да преобърне камионетката. Пустият път до Бърк не беше най-доброто място за аварии. От Бърк щеше да продължи пътуването на север до Чарливил, който се намираше в центъра на провинция Мълга, от там щеше да хване самолет до Мерибъроу, после да лети на север до Кернс. Там щеше да го чака един малък самолет „Чесна“, за да го откара до полетата със захарна тръстика, където Дейви щеше да го посрещне.

Мразеше да лети, особено на малки самолети. Би предпочел да шофира дотам, но го чакаха три хиляди километра път, а не разполагаше с много време. За Дейви не беше типично да пише и писмото, в което съобщаваше за болестта на Джон, силно притесни Брет. Това не бе първото боледуване на Джон, но в редките им и кратки телефонни разговори никога не бе ставало дума за това. Брет сам бе открил, че Джон боледува от време на време, при едно от малкото си пътувания на север. Този път обаче положението изглеждаше сериозно и мисълта, че е закъснял твърде много, за да може да направи каквото и да било, го караше да поеме рискове, каквито при нормални обстоятелства не би поел. Насили се да се успокои и да гледа по-леко на нещата. Нямаше да е от полза за братята си, ако пристигнеше напълно изтощен.

Изминаваше по неравния път километър след километър. Стъмни се и Брет легна да спи в колата. Сънят му бе лек и неспокоен и щом съмна, скочи и продължи пътуването. Чаринга сякаш беше на друга планета. През дългите часове зад кормилото, независимо че се притесняваше непрекъснато за Джон, не можеше да не мисли и за Джени. Представяше си как косата и придобива меден оттенък под слънчевите лъчи, как се движи. Спомни си за дългите й крака и стройното тяло в деня, когато отидоха да плуват и тя заспа на скалата. Ядосваше се за това, че се оставяше да го прави на глупак. Опита се да я прогони от главата си и да се съсредоточи върху целта на пътуването, но с увеличаване на разстоянието между тях, тя все повече завладяваше мислите му и той се чудеше какво ли прави в момента и дали се сеща за него.

Дойде краят на пътуването и малкият самолет кацна сред затънтените тръстикови поля. Познатата силна миризма на меласа веднага го удари в носа, напомни му за детството и го върна към спомени, които мислеше, че са погребани отдавна. Миризмата беше натрапчива и насищаше влажния въздух. Само след няколко секунди ризата му вече лепнеше от пот.

— Как си, братле? Радвам се, че те виждам.

Джон носеше типичната за този край униформа — бежови къси панталони, ботуши и потник. Кожата му приличаше на пергаментова хартия, съсухрените му крайници бяха покрити с белези.

Брет гледаше втренчено мъжа пред себе си. Не се бяха виждали три години и след като си стиснаха ръцете, той се опита да прикрие изумлението си и да направи връзката между този побелял, прегърбен възрастен мъж и мускулестия гигант, когото помнеше. Захарната тръстика убиваше бавно по-големия му брат, точно както бе убила баща им.

— Джон, какво, по дяволите, търсиш тук? Мислех, че Дейви ще ме посрещне?

— Зает е да урежда договора за следващата година — отговори Джон, — а на мен ми писна да лежа като пън по цял ден. Малко свеж въздух ще ми се отрази добре.

Брет се намръщи.

— В този въздух няма нищо свежо, приятелю. Чист захарен сироп.

Джон се ухили и черепът му се очерта през тънката като хартия кожа на главата.

— Май Нов Южен Уелс ти понася много добре. Намери му мекото ти, хитрец такъв. Да търчиш след сюрия овчици не е работа за един мъж. Нямаш нито един бял косъм дори — добави унило и приглади назад оредялата си коса.

Брет се опита да разведри разговора, но сърцето му се свиваше заради Джон.

— Стига, Джон. Та ти си възрастен мъж — прехвърляш четирийсетте.

Той го потупа по гърба, за да омаловажи думите си и почувства как се олюлява.

Брет се вгледа внимателно в него.

— Кажи ми сега какво точно е състоянието ти? Карай без да увърташ.

— Ще се оправя — измърмори Джон, докато го водеше към камиона. — Това е само лек пристъп на лептоспироза. Веднъж като я пипнеш, няма отърване. Знаеш как е.

Брет се качи в камиона, Джон запали двигателя и те потеглиха покрай тръстиковите полета. Лептоспирозата обясняваше жълтия цвят и сбръчканата кожа, изсъхналите крайници, преждевременното състаряване и болките в ставите.

— Дейви ми каза, че само преди месец един силен пристъп те е свалил на легло. Като те гледам и сега би трябвало да си в леглото.

Джон запали цигара, задави се от силна кашлица и цигарата увисна на долната му устна.

— Ами! Ще ми мине. Просто няколко седмици не трябва да работя на тръстиката. — Той съсредоточи вниманието си върху пътя, който се виеше между тръстиковите полета. — Когато Дейви ти писа, наистина бях зле. Казвах му аз, че винаги се оправям.

Брет започна да губи търпение. Нима Джон не бе научил нищо от историята с баща им? Брат му, изглежда, не забелязваше неговата загриженост и заобикаляше дупките по пътя с невъзмутимо спокойствие.

— Избра много подходящо време, за да се видим, Брет. Сезонът приключи и Дейви смята, че ще си намерим работа в рафинерията, за да изкараме още някоя пара, но започваме чак след няколко седмици.

— Чувам, че нещата тук се променят. Какво ще правите, ако земеделците вкарат през следващия сезон машините в действие?

— А, няма проблем. Машините са много скъпи, а Дейви е един от най-добрите резачи на тръстика, почти толкова добър, колкото бях аз на неговите години. Заедно с гърците е на едно от първите места по бързо рязане на тръстика, затова мисля, че ще поработим още някоя и друга година. Скоро ще можем да си купим наше стопанство. Близо до Мосман има един много хубав имот. Собственикът се пенсионира и е навит да свали цената.

Брет погледна към него и забеляза фалшивия оптимизъм в трескавите му очи. Джон беше на четирийсет и пет години, но изглеждаше на шейсет. Защо двамата с Дейви живееха по този начин, след като можеха да водят много по-здравословен живот при сухия климат на Нов Южен Уелс? С какво ги привличаше тръстиката, гъмжаща от плъхове, бъхтенето ден след ден сред съсипващата влага и горещина и нетрайната слава на най-бърз резач на тръстика? А що се отнася до идеята за собствен имот, това беше просто мираж. От години само си приказваха и сигурно досега са могли да купят това стопанство в Мосман поне три пъти, но така и нямаше да се установят на едно място. Тръстиката и свързаният с нея начин на живот им бяха влезли под кожата.

Брет въздъхна. Трябваше да се опита да убеди Джон да дойде с него в Нов Южен Уелс. Можеше да върши много неща в Чаринга. Работа, която щеше да позволи на тялото му да се възстанови, защото ако останеше тук, едва ли щеше да изкара повече от няколко сезона.

Брет се обърна и се загледа в изгорените тръстикови поля, които се простираха докъдето поглед стига от двете страни на лентата на пътя. Съжали, че дойде тук. Джон нямаше нужда от него, нямаше да се вслуша в съветите му. Той самият не се чувстваше част от това място от доста време насам. Брет си съблече ризата и попи потта от тялото си. С всеки изминат километър влагата и горещината го омаломощаваха и той закопня за зелените пасища и дебелата сянка на дърветата уилга в Чаринга. И за Джени.

Погледът му се рееше по изгорените поля, но не ги виждаше, защото изведнъж осъзна нещо, което го порази. Той обичаше Джени. Тя му липсваше и той изпитваше необходимост да е с нея. Какво, по дяволите, търсеше тук, когато тя стоеше сама в Чаринга и навярно се чудеше дали да не се върне в Сидни? Начинът, по който посрещна новината за заминаването му, красноречиво показа, че никога нямаше да свикне с живота в пустошта. Този край беше прекалено откъснат от света, прекалено отшелнически за интелигентна и привлекателна жена като нея. Навярно щеше да продаде фермата и да си отиде, а той щеше да остане с празни ръце — без дом, без работа и без жена.

Той погледна Джон и за малко не му каза да обърне колата към летището — но разумът го възпря и не каза нищо. Независимо от опасенията му относно Джени, Джон беше на първо място. Трябва да имаше някакъв начин да го убеди да се махне от тръстиката, та макар и за кратко време. Ако сега се върнеше обратно, нямаше да постигне нищо.

— Много си умислен, Брет? Някакви проблеми?

Джон държеше с едната ръка волана, а другата бе провесил през прозореца навън.

— Нищо, с което да не мога да се оправя — отговори Брет кротко.

Джон се засмя нервно и зави към паркинга пред една порутена сграда, смятана за хотел.

— О, имаш предвид жена? — Той загаси двигателя и погледна по-малкия си брат. — Вземай и бягай, приятелю. Жените само връзват ръцете на мъжа, искат да разполагат с парите и времето му. Послушай съвета ми, приятелю, не се обвързвай. По-сигурно е.

— Не е толкова просто — промърмори Брет и се протегна да вземе сака.

Джон никога не бе имал добро мнение за жените и с годините това отношение се засилваше.

— Мислех, че си си взел поука от бившата си жена. Как й беше името? Марна? Марта?

— Марлийн — каза небрежно Брет. — Тази е по-различна.

Джон изплю една храчка.

— Всички котки са черни на тъмно, Брет. Послушай по-опитните от теб.

— Случайните връзки не ме интересуват. Искам да се оженя, да имам деца и собствен дом.

Джон го погледна с укор.

— Нали вече опита веднъж и не се получи. Мисля, че ще ти е по-добре с онази барманка, за която ми спомена при последния ни разговор. Изглежда, че ти е навита, а и няма нужда да се жениш за нея.

— Лорейн е приятна, но само толкова.

Той се сети за настъпателното й поведение и опитите й да превърне приятелството им в нещо повече. Голяма глупост от негова страна, че я остави да си въобразява какво ли не. Заблуждаваше се, че може да контролира нещата и да остане настрана. Разбира се, тя искаше нещо повече от него. Повече, отколкото той можеше да й даде.

— Не си прав, че тя не се стреми към брак, Джон. Мисля, че ме възприема като удобно средство, за да се измъкне от Уолаби Флатс.

Брат му направи гримаса.

— Може и да си прав, братле. Повечето жени искат нещо от мъжете. Хайде да вървим, че ми се пие бира.

Той намигна и скочи от камиона. Лицето му бе посивяло от силната болка и бе покрито с капчици пот.

Брет знаеше, че е безполезно да му предлага помощ и затова тръгна след тромавата фигура през паркинга и по стълбището на хотела. „Нищо не му струваше на Джон да раздава съвети — помисли си Брет. — Неговия живот беше свързан с тръстиката, която беше по-обсебваща от която и да е жена, само че той никога нямаше да го разбере, така че нямаше смисъл да спори с него.“

Хотелът се издигаше върху подпори по средата на един хълм. Около него растяха тропически дървета и ярки пълзящи цветя и лозя. Верандата и отворените прозорци улавяха и най-слабия полъх на вятъра. Въздухът на хълма бе по-малко влажен, но миризмата на меласа не отслабваше, защото долу в долината комините на рафинерията не спираха да димят.

Брет последва брат си по напукания линолеум на тъмния коридор и стълбището. Джон отвори със замах вратата на стаята си и се строполи на старото желязно легло.

— Бирите са в хладилника — каза с немощен глас.

Брет се намръщи при вида на хотелската стая, която трябваше да дели с братята си. Дори помощник-овчарите в Чаринга живееха при по-добри условия. В стаята имаше три легла, малка масичка, липсваха пердета и килим, а от тавана висеше само една гола крушка. Боята се лющеше, настилката на пода бе издута в ъглите, дебел слой прах покриваше всичко, а спалното бельо сякаш не бе прано от месеци. Вентилаторът на тавана скърцаше вяло, мухоловките явно не бяха сменяни от няколко седмици. Брет хвърли сака на най-близкото легло и отвори хладилника. Колкото по-скоро успееше да измъкне Джон от тази дупка, толкова по-бързо щеше да хване обратния самолет до Мерибъроу.

Бирата беше леденостудена, устата и гърлото му замръзваха и след първата глътка усети леко главоболие. Но нямаше по-добро средство за утоляване на жаждата в угнетителна жега като тази. Брет пресуши бутилката, метна я в препълненото кошче и си отвори друга. Свали си панталона, чорапите и ботушите и се хвърли на леглото. Бирата го разхлади, но и го накара да се изпоти. Чувстваше се напълно изтощен.

— Защо, за бога, живееш по този начин, Джон, след като знаеш, че това те убива?

Брет бе преднамерено рязък, защото знаеше, че дипломатичният език бе непознат за Джон.

Брат му лежеше по гръб върху дебелия матрак, с ръце под главата.

— Защото съм свикнал с този живот и съм добър в работата си. — Той с мъка легна на една страна, прежълтялото му лице се оживи и по бузите му изби червенина. — Нищо не може да се сравни с усещането да си господар на тръстиката. Все още съм един от най-бързите резачи и макар че в момента малко съм отслабнал, никой не може да ме надмине. След няколко седмици ще съм на крака. Всички боледуваме понякога, такъв е животът. Не можеш да си представиш колко е приятно да работиш с тези момчета, а и през това време парите се трупат в банката.

— Каква е ползата от всичките тези пари, ако не ги харчиш? От години говориш, че ще си купиш собствен имот. Защо не го направиш, докато си здрав и още можеш? Остави тази работа на някой друг наивник.

Джон се отпусна на възглавниците.

— Не става, братле. Стопанството, което искаме да купим, ще глътне всичките ни спестявания с Дейви, че и отгоре. До няколко години сигурно ще успеем да съберем парите.

— Глупости! Говориш точно като баща ни. Много добре знаеш, че стопанството ще си остане само на приказки, Джон. Ще продължиш да живееш в порутени хотели и бараки, докато остарееш и се поболееш. Болничните сметки ще погълнат спестените пари.

Джон не се впечатли от избухването на Брет.

— Помниш ли, че ти споменах за онова стопанство в Мосман? Наистина е страхотно, с къща и всичко останало. Мисля, че с Дейви ще се уредим много добре, ако го купим.

— Колко пари не ви достигат? Ще ви додам колкото не ви достигат, само и само да се махнете от тръстиката.

— Благодаря ти за предложението, но с Дейви ще се оправим сами.

Джон допи бирата си и се пресегна за нова.

Брет забеляза как ръцете му треперят и с каква мъка преглъща бирата. Той наистина беше много болен и въпреки че сигурно имаше повече спестени пари, отколкото Брет можеше да си представи, глупавата му гордост нямаше да му позволи да се махне от тръстиката, докато не се строполеше мъртъв. Брет знаеше, че ако им даде спестяванията си, никога нямаше да може да си купи ферма, но си струваше да помогне на Джон да оздравее и да се изправи на крака.

Той се вгледа в брат си. Годините, през които живееха разделени и разстоянието между тях, ги бяха отчуждили. Ако някой го попиташе какво мисли Джон за нещо, различно от тръстиката, той нямаше да може да му отговори. Никой от двамата не разбираше стремежите и амбициите на другия. Причината за посещението му тази година беше ясна. Но защо беше идвал предишните пъти? Кръвните връзки бяха много слаби — почти се късаха — и въпреки това нещо го теглеше към родните места, които никога не бе обичал. Нещо непреодолимо и смущаващо.

Мислите му бяха прекъснати от затръшването на вратата и преди да може да се отдръпне, Дейви се хвърли върху него. Като се заливаше от смях, Брет се опита да се отскубне от желязната хватка на брат си.

— Добре, добре — извика той. — Предавам се. За бога, Дейви, пусни ме, разбойник такъв.

Дейви охлаби хватката си, издърпа Брет от леглото и го прегърна силно.

— Как си, приятелю? Господи, колко се радвам да те видя. Този нещастен старик не иска да се бори с мен, само лежи по цял ден и се съжалява.

Брет се усмихна развеселен. Дейви си беше същият, само беше израсъл на височина. Беше с няколко сантиметра по-висок, с широк гръден кош и широки рамене, почернял и мускулест. Тръстиката не бе успяла да го състари.

Макар и силен, Брет не можа да се пребори с него и само обещанието за по една бира сложи край на приятелското боричкане.

— Май уцелих слабото ти място, Дейви — пошегува се Брет.

— Я се разкарай — ухили се брат му. — На бас, че съм по-силен от теб.

Брет едва си поемаше дъх, затова протегна умолително ръце.

— Много е горещо за такива неща. Вярвам ти, Дейви. Хайде, вземи си още една бира.

Дейви изгълта и втората бира и се пресегна за трета, преди да се отпусне в края на леглото на Брет.

— И така, как е животът сред пустошта, където мъжете са мъже, а овцете са овце?

Брет обърна очи към тавана. Това беше стара шега.

— Може и да се наложи скоро да напусна Чаринга. Новият собственик се появи — каза с премерено равнодушие.

Дейви го погледна над бутилката бира.

— Лоша работа, приятелю. Значи ли това, че се връщаш у дома?

— Ни най-малко! Тръстиката не е за мен и никога не е била. Предполагам, че ще намеря някоя друга ферма. — Брет се измъчваше от тази мисъл, но нямаше намерение да се оплаква.

Джон намести влажните възглавници и седна в леглото. По лицето му изби пот и Брет чуваше свистенето на гърдите му, когато с мъка си поемаше въздух.

— Какъв човек е новият ти шеф? Някое стиснато копеле, а?

Брет поклати глава. Нямаше желание да обсъжда Джени.

— Жена е — каза тихо, после смени темата. — Какво ще кажете да пийнем по още една бира? Предишните вече се изпариха във вид на пот — бързо довърши той.

Дейви се опули от изненада, но Джон пръв изрази мнението им.

— Пфуй! Нищо чудно, че искаш да напуснеш. Да те командва някаква жена. Лош късмет, братле. Изпий още една бира. Губим ценно време в празни приказки.

Брет изпита облекчение, че братята му не проявиха любопитство, но в същото време беше разочарован, че не се интересуват от неговите проблеми.

Джон явно започваше да оздравява. Беше се вкопчил упорито в живота въпреки всички несгоди. Брет знаеше, че може би го вижда за последен път. Сгреши, че дойде тук — нищо не успя да постигне — Джон щеше да продължава по стария начин, докато може. Въпреки всичко — призна Брет след десетдневен запой резачите на тръстика знаеха как да се забавляват. Свирнята на гайдите се разнасяше надалеч през нощта, бирата се лееше с бъчви, побоищата между момчетата бяха пословични, а махмурлукът се превърна в негов постоянен спътник.

Последния ден Брет се изтърколи от леглото, погледна се в огледалото и направи отчаяна физиономия. Диагнозата беше по-лоша, отколкото си мислеше. Дори бръсненето и сресването му причиняваха болка.

След закуската, която се състоеше от запарен чай, мазен бекон и препържени яйца, тримата се качиха на камиона.

— Готови ли сме? — Дейви както никога бе сериозен и това го правеше да изглежда по-възрастен и по-угрижен.

Брет кимна. Поклонението на гробовете на родителите му вероятно беше истинската причина за идването му тук — това бе единственото нещо, което го свързваше с този край.

Малката дървена църква се гушеше в дъното на една зелена долина, където палмовите дървета хвърляха кръгла сянка. Пищната тропическа растителност пълзеше по дървените й стени. На фона на дивата зеленина, градината представляваше грижливо подреден оазис, мраморните надгробни паметници и кръстове, подредени в стройни редици, които се простираха с километри, блестяха на слънчевата светлина. Така тръстиката се отплащаше на тези, които работеха на нея.

Брет клекна между двата еднакви надгробни камъка и сложи по един букет в каменните вази, после се изправи до братята си и тримата постояха смълчани, докато си спомняха родителите си.

Брет мислеше за майка си. Тя беше дребна и слаба, но много издръжлива и той чак сега разбираше, че тази вътрешна сила е била породена от необходимостта. Въпреки бедността и ежедневните изнурителни усилия да свърже двата края, тя беше любяща и грижовна майка и му липсваше, искаше му се да може да поговори с нея. Тя беше непоклатимата опора на семейството им и сега, когато я нямаше, тази основа бе разрушена.

Той погледна надгробния камък на баща си. Тръстиката го бе унищожила, също като стотиците други, погребани в това гробище — такава щеше да е участта на Джон и Дейви, ако не се махнеха от тук. Той бе мъж, чиято основна задача бе да изкарва пари. Следваше резачите нагоре, на север, спеше в бараки и бекярски общежития, предпочитайки тяхната компания, пред тази на съпругата и децата си. За по-големите си синове той беше герой, но за Брет и Гил той си остана една загадка.

Брет почти не го помнеше като млад, но сега Дейви му напомняше за якия буен мъж, който бе белязал съдбите им. Най-яркият спомен от него, запечатал се в паметта на Брет, бе за един стар сбръчкан мъж, който се мъчеше да си поеме дъх, легнал сред напоените с пот чаршафи, и тишината около него в предсмъртния му час.

Брет разбра какво свързваше толкова силно родителите му, чак когато порасна. Тръстиката беше всичко в живота на баща му и майка му приемаше това, понеже го обичаше. Сред влажния ад на севера те бяха изковали някакъв съвместен живот, който им позволяваше да отгледат децата си по най-добрия начин, на който бяха способни. След смъртта на баща му, майка му се предаде. Сякаш без него загуби воля да се бори с живота. Нейните момчета повече не се нуждаеха от грижите й и тя вече можеше да си почине.

Брет се обърна и излезе от гробището. Време беше да напусне севера. Планините закриваха небето, тропическата гора го задушаваше, жегата бе твърде непоносима. Копнееше за широките открити пространства и прахта от хилядите овце, за дърветата уилга и евкалиптите на фона на бледозелената трева, за Чаринга — и за Джени.

В хотела нахвърля дрехите в сака и поръча такси. Джон настояваше да отиде заедно с Дейви в рафинерията въпреки атаките на кашлицата и отпадналостта. Брет не направи опит да го спре, защото знаеше, че ще е нахалост.

— Време е да вървя. — Брет прегърна непохватно Джон. Видя изписаната на лицето му болка и чу свистенето на гърдите му, докато си поемаше дъх. — Отиди на лекар. Купи си подходящо лекарство и си почини — избоботи той.

Джон се отдръпна.

— Да не съм дете — изръмжа той. — Няма да легна болен само защото имам лека кашлица.

Дейви стисна Брет в прегръдките си, после нахвърля вещите си в една чанта и я метна на рамо.

— Ще се грижа за него, не се притеснявай, Брет. Можеш да ни закараш до града, ще оставим камионетката да си отдъхне за известно време.

Тримата отидоха до таксито, без да разговарят. Нямаха какво да си кажат, а и не си струваше да говорят празни приказки в тази жега. Кръвното родство беше единственото, което още ги свързваше, и Брет с тъга си помисли, че това вече не бе достатъчно.

Той изпрати с очи братята си, запътили се към високите комини и червената тухлена сграда на рафинерията, и си помисли, че може би никога нямаше да ги види отново. Тук вече не го задържаше нищо. Изпита задоволство, че заминава.

След като стигна в Чарливил, се качи на камионетката и се отправи на юг. Въздухът беше приятен, топъл и сух, с лек повей на зима, който му придаваше свежест. Брет дишаше с пълни гърди и проучваше с поглед познатите меки цветове и контурите на безкрайните южни пасища. Те се простираха във всички посоки — сребристата трева, белите дънери на дърветата, зелените евкалипти — меки, приятни за окото цветове, след натрапчивата зеленина на северните тропици — цветове, сред които човек можеше да живее.

Първоначално Брет нямаше намерение да се вижда с Гил, но след потискащата среща с Джон и Дейви имаше нужда да си отдъхне и да събере мислите си. Ако Джени възнамеряваше да продаде Чаринга, то тогава беше крайно време да помисли за нова работа и дори за собствена ферма. Гил беше приятен събеседник. Имаха общи интереси и еднакъв поглед върху живота.

Фермата на Гил се намираше на около сто и петдесет километра югозападно от Чарливил, навътре в провинция Мълга, където овцете и говедата надхвърляха с хиляди броя на хората. Къщата му представляваше стара изящна постройка в стила на първите заселници — със сенчеста веранда и железни декоративни решетки на перилата. Редици от пиперови дървета пазеха ливадите край къщата, в градината растяха най-различни цветя — буйни и красиви.

— Брет, откъде изникна изведнъж? Господи, толкова се радвам, че те виждам.

Брет слезе от камионетката и прегърна брат си. Разликата във възрастта им беше по-малко от година и повечето хора ги мислеха за близнаци.

— Радвам се да те видя, приятелю — поздрави Брет и се усмихна широко. — Бях на север, за да се видя с Джон и Дейви и реших да намина към вас. Ако съм дошъл в неподходящо време, винаги мога да се кача обратно и да продължа към къщи.

— Не си го и помисляй, приятелю. Грейси никога няма да ми прости, ако те пусна да си ходиш.

Тъкмо се качваха по стъпалата към верандата, когато вратата с мрежата се тресна и Грейс се метна в прегръдките на Брет. Беше висока, мургава, стройна и слаба като момче, въпреки че бе родила три деца. Брет я обичаше като родна сестра.

Тя най-сетне го пусна и отстъпи назад, за да го огледа.

— Красив, както винаги. Чудя се как никое момиче не те е лапнало още.

Брет и Гил се погледнаха разбиращо.

— Виждам, че не си се променила — промърмори иронично Брет.

Грейс го плесна закачливо.

— Време е да се задомиш, Брет Уилсън. Моите деца имат нужда от братовчедите, които да си играят и да им ходят на гости. Нима по онези места няма някоя жена, която да харесваш?

Той ядосано сви рамене, усещаше, че се изчервява.

— Няма ли да почерпиш по бира, Грейси? Устата ми съвсем пресъхна.

Тя му хвърли поглед, който казваше, че нищо няма да я отклони от мисията й в живота и влезе в къщата, за да донесе бира.

— Къде са децата?

— На пасищата с Уил Старки. Стадото е на зимните пасища и решихме, че са достатъчно големи, за да спят навън. Утре ги чакаме да се върнат.

Брет се усмихна при мисълта за двете момчета и сестра им.

— Не мога да си представя как тези разбойници се оправят със стадото.

— Ще се изненадаш, като ги видиш как яздят. Добри са почти колкото мен. Мисля, че ще останат във фермата, след като завършат училище. — Той погледна към Брет. — Имат особено отношение към земята, също като нас двамата.

Грейс се върна с бирите и чиния сандвичи, за да се подкрепят, докато стане време за чая. Тримата се отпуснаха в удобните столове и се загледаха в пасищата. Поговориха си за Джон и Дейви, за тръстиката и посещението на гробището. Гил му разказа за продажбата на вълната, за сушата и за отглеждането на расови коне, което беше последното му рисковано начинание. Грейси се опита да навие Брет да се запознае с няколко от неомъжените й приятелки, но се отказа, след като той я заплаши, че ще си тръгне.

Грейс го погледна замислено.

— Нещо се мъти в главата ти, Брет, и имам чувството, че няма нищо общо с Джон и Дейви. — Тя подпря ръце на коленете си и се приведе към него. — Какво има, слънчице? Неприятности в Чаринга?

„Ама че проклетница — помисли си ядосано Брет. — Никога не пропуска възможност.“ Отпи една голяма глътка от бирата, за да спечели време, но тя продължи да го гледа с очакване.

— Чаринга има нов собственик — продума накрая.

— Господи, каква новина! — възкликна тя. — Нали още не си загубил работата си?

Брет се загледа в чашата, преди да я пресуши.

— Не знам. Новата собственичка е от Сидни и не е много сигурно дали няма да реши да я продаде.

— Собственичка? — Очите на Грейси светнаха. Тя се облегна на стола и скръсти ръце. — Значи това било — каза тържествуващо. — От минутата, в която те видях, разбрах, че става нещо.

— Зарежи това, Грейси — промърмори Гил. — Не оставяш човек една дума да каже.

Започна да не го свърта на едно място. Стана от стола и се заразхожда напред-назад по верандата, докато им разказваше за Джени. Когато свърши, млъкна и пъхна ръце в джобовете.

— Вече ви е ясно, че времето ми в Чаринга може би изтича и трябва да реша какво ще правя по-нататък. Отчасти съм дошъл и затова.

Грейси се разсмя до сълзи и двамата братя се спогледаха и свиха рамене. Нямаше смисъл да се опитват да разберат какво се върти в главите на жените.

След малко тя се успокои и ги изгледа със съжаление.

— Мъже! — възкликна с укор. — Ама, честно. Нямате си никакво понятие, нали? — Тя се обърна към Брет. — Изглежда си влюбен в тази млада вдовица. Защо тогава е тази трагедия? Кажи й, глупак такъв! Виж какво ще ти отговори, преди да изпадаш в паника. — Тя вдигна брадичка и очите й светнаха като на ястреб. — Предполагам, че ще останеш изненадан от отговора й.

Брет за момент се обнадежди, но след като размисли, отново помръкна.

— Тя е много богата, Грейси. Какво, за бога, ще види в мен?

Грейс започна припряно да събира чиниите и чашите. На бузите й бяха избили две червени петна.

— Не се подценявай, Брет. Ако тя не разбира какъв свестен човек си, тогава не си струва да си с нея. — Тя се изправи и го погледна ядосано. — Чака достатъчно дълго, докато срещнеш подходящата жена. Недей да изпускаш тази възможност. Може да е последната.

— Не е толкова лесно — избоботи Брет. — Тя е богата, красива и още скърби за семейството си.

Като балансираше с чиниите, Грейс открехна вратата с крак.

— Аз не ти казвам да скочиш и с двата крака — въздъхна тя. — Дай й време да те опознае. Първо се сприятелете и после виж как ще се развият нещата. — Тя го погледна нежно. — Заслужава си да почакаш, ако държиш на нея, Брет. — Вратата се затръшна зад нея и на верандата настъпи тишина.

— Мисля, че Грейси е права, приятелю — обади се Гил замислено.

Брет насочи погледа си към ливадите, объркан от собствените си мисли.

— Сигурно — промърмори Брет, — но ако не се получи нищо, ще трябва да си потърся нова работа.

Гил се облегна на стола и подпря крака на перилата.

— Има един хубав малък имот, който ще излезе на пазара след няколко месеца. Фред Долиш и жена му са решили да се оттеглят и ще се местят в Дарвин, при внуците си. Фермата е прекалено голяма за тях, а никой от синовете им не иска да се занимава с нея, затова ще я продадат. — Той погледна към Брет. — Фермата е около четиристотин хиляди декара. Овцете и конете им са първокласни. Ще ти хареса, Брет — ако имаш пари да я купиш.

Брет си помисли за банковата си сметка. Парите не бяха толкова много, колкото преди развода, но щяха да стигнат. Единствено мисълта за Чаринга и Джени го задържаше.

— Звучи ми добре. Ще трябва да си помисля — каза накрая той.

— Добре, помисли си, а аз ще поговоря с Грейс. Става непоносима, когато надуши някоя любовна история.

Двамата братя се засмяха и отидоха да нагледат новите коне, пристигнали рано сутринта. Часовете се изнизаха и денят се стопи. Най-накрая Брет заспа в дневната, сред изпочупените играчки на децата.

Брет остана една седмица, която изтече много бързо. Докато си събираше багажа и го товареше в камионетката, го жегна леко чувство на завист. Гил се бе устроил много добре. Беше намерил мястото си и подходящата жена, с която да го сподели. Децата превръщаха къщата им в истински дом, придаваха й жизненост, даваха им стимул да развиват фермата, която един ден щеше да остане за тях.

Преди да премине с камионетката през първата от петнайсетте порти, Брет се обърна и помаха с ръка. Веселата врява на децата щеше да му липсва. Също и вкусните гозби на Грейс и вечният й ентусиазъм. Чувстваше тази къща почти като роден дом и мисълта за празното бунгало в Чаринга го изпълваше със страх. Ами ако не завареше Джени в Чаринга? Усамотението дали не й бе дошло в повече?

Брет превключи на трета скорост и натисна докрай газта. Вече бе загубил твърде много време — можеше и да е твърде късно — след разговора с Грейси и обмислянето на различните възможности, той бе осъзнал какво иска и беше решен да се бори за него.

Докато шофираше към Чаринга, мислите му се лутаха в различни посоки. Джени още скърбеше. Грейси имаше право, трябваше да прояви търпение и да й даде време. Да бъдат само приятели, преди да задълбочат отношенията си. Само че знаеше колко ще му е трудно да се въздържа и осъзна, че ухажването на Джени ще е едно от най-трудните му начинания. Желаеше я с цялото си същество, но тя трябваше да направи първата крачка, а изобщо не беше уверен, че е готова да го възприеме за нещо повече от обикновен управител на Чаринга.

Най-сетне Брет стигна до Уолаби Флатс и удари спирачки в прахта пред хотела. Нямаше го по-малко от три седмици, но имаше чувството, че го е нямало цяла вечност. Въпреки че предпочиташе да отиде направо в Чаринга, трябваше първо да свърши нещо тук, колкото и да му бе неприятно.

Лорейн бършеше чаши зад бара. Пепеляворусата й коса изглеждаше така, сякаш и най-силният вихър нямаше да успее да я помръдне. Дебел слой тежък грим, размазан около очите й от силната жега, покриваше лицето й. Тя извика от изненада и се втурна към него.

— Трябваше да ме предупредиш, че се връщаш — каза задъхано и го стисна за ръката. — Боже мили, Брет. Радвам се да те видя.

Брет усети погледите на присъстващите, които наблюдаваха с любопитство тази сценка, изчерви се и бързо се изскубна от ръцете й.

— Нямам много време. Дай по една бира, Лорейн.

Лорейн наля бирата с отработен маниер в две изстудени високи чаши и подпря лакти на плота, като изложи на показ щедрото си деколте.

— Искаш ли още една? — измърка. — А може би искаш нещо друго?

Брет разбра погледа й и поклати глава.

— Само една бира, Лорейн.

Тя помръкна и усмивката й стана някак напрегната.

— Е, как е животът в Чаринга? Новата собственичка какво прави?

Брет изгълта бирата, която се плъзна по гърлото му и разля хлад по цялото му тяло.

— Не знам. Бях на север. — Не му се искаше да говори за Джени. Беше дошъл за друго.

Лорейн се наведе напред и гърдите й се разляха върху лъснатия плот.

— Чувала съм за момчетата. Тези на тръстиката. — Тя потръпна от удоволствие, когато прокара пръсти по ръката му. — Сигурно си изкарал страхотно. Навярно и аз трябва да се махна от Уолаби Флатс и да попътувам?

Брет се дръпна, сви си цигара и я запали. Положението беше по-заплетено, отколкото очакваше.

— Тук ще си по-добре, Лорейн, освен ако не искаш винаги да си на второ място, след тръстиката.

Тя се нацупи.

— Че какво ме задържа тук? Един куп овце и мъж, когото виждам три пъти в годината.

Брет допи бирата на няколко големи глътки.

— Ние не сме гаджета, Лорейн. Замини, ако искаш. Австралия е огромна страна и е пълна с всякакви мъже.

Лорейн трепна като ужилена и започна яростно да забърсва мокрите кръгчета от чашите по плота.

— Значи такава била работата, а? — заядливо подхвърли тя.

— Нали каза, че искаш да заминеш — оправда се Брет, като се правеше, че думите му нямат двояко значение. — Аз само се съгласих с теб.

Лорейн застина на едно място и очите й засвяткаха, а тонът и се насити с едва сдържаната злоба.

— Мислех си, че означавам нещо за теб, Брет Уилсън, но ти си същият като останалите негодници тук.

— Чакай малко, Лорейн. Преувеличаваш. Ние никога не сме били близки и аз никога не съм ти обещавал нищо.

Тя се наведе към него и просъска.

— Така ли? Тогава защо ме водеше на танци? Защо излизахме заедно? Защо идваше тук и си говорехме с часове, ако не си се интересувал от мен?

Брет отстъпи назад, поразен от нейната злост.

— Просто си правехме компания, това беше всичко — каза със заекване. — Още от самото начало ти казах, че не искам да се обвързвам след историята с Марлийн.

Лорейн тресна една чаша върху плота.

— Всички мъже сте еднакви — изкрещя в лицето му. — Идвате тук, напивате се и не говорите за нищо друго, освен за проклетите овце, изгорялата трева и горещото време. За негодници като вас съм само част от мебелировката.

Разговорите в стаята изведнъж секнаха и всички се обърнаха, да видят какво става.

— Съжалявам, но ако се чувстваш по този начин, трябва да се махнеш от тук.

По лицето й потекоха черни сълзи от размазаната спирала.

— Не искам да заминавам — разциври се тя. — Това, което искам, е тук. Не разбираш ли какво изпитвам към теб?

Брет се почувства като пълен негодник и наведе глава.

— Не съм подозирал — измънка той. — Извинявай, Лорейн, но си ме разбрала погрешно. Мислех, че си наясно. — Не можеше да я погледне в лицето от срам.

— Ти, копеле — изсъска тя. — Падаш си по онази превзета госпожа Сандърс, нали? Като я вкараш в леглото си, ще се докопаш до Чаринга, нали? Е добре, ще си получиш заслуженото, приятелю. Ще видиш. Тя ще се върне в града, където й е мястото, а ти ще останеш на сухо, само че не си мисли, че ще те чакам — тогава мен няма да ме има.

— Какво, по дяволите, става тук?

Бащата на Лорейн говореше със силен руски акцент, който се съчетаваше по странен начин с носовия австралийски говор.

Брет погледна Николай Комински и поклати глава. Почувства облекчение при появата му.

— Няма нищо, Ник. Лорейн просто си изпусна нервите. Ще се оправи.

В следващия момент една пълна чаша с бира заля лицето и намокри ризата му.

— Не се дръж покровителствено с мен, копеле! — изкрещя тя.

Ник сграбчи ръката на дъщеря си. Той беше по-нисък от нея и слаб като вейка, но я надви.

— Какво ти казвах, момиче. Този мъж не се интересува от теб. Ще те омъжа за някой руснак, ще имате деца.

Лорейн го блъсна назад.

— Не искам да се омъжвам за някакъв проклет имигрант. Това да не ти е проклетата Москва. — Тя се врътна и токчетата й затракаха като кастанети по дървения под.

Николай сви рамене, наля си водка и я изпи наведнъж.

— Жени — въздъхна той. — Откакто майка й почина, това момиче ми създава само ядове.

Въпреки че беше целият в бира, Брет се развесели.

— Тя си прави каквото си иска, Ник, по това две мнения няма. Много съжалявам, че се разстрои така, но никога…

Николай го прекъсна, като махна с ръка и му наля водка.

— Знам, знам. Ти си добро момче, Брет, но не си за нея. Не се притеснявай.

Брет изпи водката наведнъж, после допи и бирата и нахлупи шапката си. Нямаше намерение да се запива с Ник. От опит знаеше, че това щеше да завърши със силно главоболие, което продължаваше с дни, а и организмът му вече бе преситен след запоите с Джон и Дейви.

— Ще се видим на надбягванията, приятелю.

Брет напусна хотела и се качи в камионетката. Сцената в бара го притесни. Съжаляваше, че Лорейн се разстрои толкова много, но не подозираше, че ще реагира по такъв начин. Шестото чувство му подсказваше, че се бе опарил, защото не бе забелязал, че си играе с огъня.

Глава 13

Щом Брет и останалите мъже заминаха, Джени и Рипър се завъртяха в еднообразно ежедневие. В спокойствието и самотата на Чаринга Джени почувства, че оздравителният процес е започнал. Имаше нужда от точно такова усамотение и от време, за да открие вътрешното равновесие. Трябваше да направи преоценка на живота си и на трагедията, която никога нямаше да забрави, да се справи с гнева си. Откри, че вече е в състояние да изследва гнева, да се дистанцира от него, да приеме, че е бил необходима част от възстановяването й и да го остави зад гърба си. Щеше да помни Питър и Бен през целия си живот и въпреки че спомените все още й причиняваха болка, тя осъзна, че е време да ги освободи да си вървят.

Дните си приличаха един с друг, сливаха се в плавна последователност, която й носеше спокойствие и вътрешна сила, необходими й, за да посрещне бъдещето. Сутрините прекарваше в скитане по полето и езда до зимните пасища, където наблюдаваше стадата и мъжете, които се грижеха за тях. Конете бяха зли и полудиви, а мъжете, които ги яздеха — жилави и безмилостни. Джени трескаво пресъздаваше върху листа бледата трева и сините планини, като се опитваше да улови движенията и скритата сила в тези природни картини.

Рипър подтичваше до нея. Когато се умореше да тича, Джени го пъхваше в дисагите, където той доволно седеше, а хладният ветрец развяваше ушите му. През горещите следобеди се разполагаха на верандата на хлад и Джени пренасяше направените сутринта скици върху платното. Работеше с бързина, и умение, непознати за нея до този момент, сякаш не разполага с достатъчно време, а някаква вътрешна сила я кара да не губи и секунда.

Есента си отиваше. Наближаваше зима. Рано сутринта тревата блестеше, нощите захладняха и Джени палеше готварската печка, като се сгушваше в стола пред нея, а Рипър се свиваше в краката й. Тя за пореден път се пренесе в света на Матилда.

Това беше най-дебелият дневник, който обхващаше най-много години от живота й. Почеркът бе по-уверен, отколкото в предишните дневници, изреченията бяха по-къси, сякаш Матилда не бе имала време да записва всички събития от онова бурно време.

1930 година донесе Голямата депресия в пустошта. Тя беше преминала през градовете, оставяйки жените и децата да се борят за оцеляването си и да получават социални помощи, докато мъжете им бродеха из страната. Тези скитащи мъже обикаляха, нарамили багажа си от ферма на ферма в търсене на храна и работа. Те представляваха парцалива армия от номади, които се стремяха към нещо, което съществуваше единствено в умовете им. Някакво вътрешно безпокойство ги тласкаше към неизвестното и те никога не се задържаха на едно място. Сякаш девствената чистота и огромните самотни пространства отвъд Влак Стъмп ги караха да предпочетат скитането пред живота в Сидни и околностите му.

Матилда криеше парите под дъските на пода и държеше заредена пушка зад вратата. Въпреки че болшинството от скитниците бяха безобидни, не си струваше да рискува. Около Уолаби Флатс имаше много търсачи на опали, особено след като се разчу, че в една изоставена мина, са открити такива, слух, който привлече всякаква паплач от градовете. Мъже, които я гледаха с очите на Марвин. Мъже, които искаха нещо повече от топла храна и нощувка в плевнята.

Матилда се възхищаваше на жените, които придружаваха мъжете си и им влизаше в положението. Те бяха сурови като земята, която кръстосваха. Това ново поколение скитници обикаляше пустошта с каруци, натоварени с дрънчащи гърнета, тенджери и тигани. Някои от тях, също като Пег, бяха приветливи, други намръщени. Матилда разбираше защо не показваха мъката на самотното си съществуване. Тя знаеше, че в безграничната пустош имаше някое специално дърво или камък, който бележеше гроба на дете, съпруг или приятел. Места, които не значеха нищо за другите, но споменът за тях щеше да остане завинаги в техните смели сърца.

Мъжете й помагаха в ежедневната работа срещу брашно, захар и малко пари. Храната беше евтина, затова Матилда не се скъпеше и държеше да ги изпрати от Чаринга сити. Едни заминаваха, на тяхно място пристигаха други мъже, друго семейство, друга каруца.

Матилда знаеше какво е да се бориш, за да оцелееш. Благодарение на Том, който й позволяваше да ползва стригачницата му, чекът от вълната й даваше възможност да купува расови овни и овце за разплод и да наеме още помощник-овчари. Това беше лесно, трудно бе да намери работници, които биха работили за жена. Тукашните мъже имаха особени разбирания, в които не фигурираха жени началници и все пак тяхното мълчаливо неодобрение се превръщаше в уважение, когато останеха за по-дълго в Чаринга и откриеха, че Матилда не изисква от тях нищо повече от това, което тя самата не може да свърши. Тя нае Майк Престън и Уоли Пийбълс, които бяха дошли от провинция Мълга, след като техният шеф бе фалирал и беше доволна, че са около нея при всичките мъже, които идваха и си отиваха.

Етън Скуайърс се проявяваше като хитър неприятел. Макар че не се появи отново в Чаринга, тя усещаше злонамереното му присъствие върху земята си. Изтръгваше огради, за да може стадото й да премине в неговите пасища, заличаваше маркировката на овцете и на нейно място слагаше знака на Караджонг — зелен бор. Крадеше агнетата, когато се родяха на пасището; един от овните за разплод бе намерен с прекалено точен разрез на гърлото, за да е станал жертва на динго или глиган. Но нито тя, нито помощник-овчарите можеха да докажат намесата на Скуайърс. Въпреки безкрайното патрулиране по полетата и дългите нощи, прекарани на голата земя, не беше възможно да покрият всеки декар, а той сякаш винаги знаеше къде е най-уязвимото място.

Зимата дойде. Въздухът беше толкова студен, че от устата й излизаше пара, докато лежеше до Лейди в един овраг, който се намираше в най-далечния край на южното пасище. Другите патрулираха в близките пасища, където агненето беше в разгара си. Тя сама си избра да пази на това по-отдалечено пасище. Наоколо беше тихо, а тънкото одеяло не я предпазваше от нощния мраз. Дори овцете се гушеха една в друга в тъмното.

Звукът, който я разбуди от лекия сън, беше тих, крадлив и идваше съвсем отблизо. Беше прекалено предпазлив, за да е от някоя дива свиня, но можеше да е някое динго. Матилда освободи предпазителя на пушката и се сниши. Очите й бяха привикнали към тъмнината и скоро тя забеляза движещите се силуети край оградата. Нападателите бяха двукраки и целта им беше очевидна.

Матилда пропълзя безшумно надолу по дерето, като се криеше в сянката и ги заобиколи. Блу я последва с оголени зъби и настръхнала козина. Стойката му беше напрегната, едва се сдържаше да не скочи, но явно разбираше, че трябва да пази тишина и да чака нейния знак, за да нападне.

Тримата мъже започнаха да режат мрежата и да вадят коловете от оградата. Овцете се раздвижиха неспокойно. Кучетата започнаха да скимтят. Матилда не помръдваше.

— Накарай проклетите кучета да млъкнат — изсъска един познат глас.

Побиха я студени тръпки, които нямаха нищо общо със зимния студ, бяха по-скоро от омраза. Били, изтърсакът на Скуайърс, вършеше мръсната работа на баща си.

— Ще ми се да видя лицето й, когато открие, че стадото й го няма!

— И това ще стане, ако не побързаме — изръмжа един от ратаите на Скуайърс. — Накарай кучетата да си свършат работата. Бързо!

Матилда изчака до момента, когато стадото беше почти събрано и се изправи с насочена пушка срещу Били Скуайърс.

— Стига толкова! Още едно движение и ще стрелям.

Ръмженето на Блу потвърди заплахата й — чакаше сигнал, за да нападне.

Тримата замръзнаха, но кучетата им продължиха да прикарват овцете все по-близо до дупката в оградата.

Изстрелите й отекнаха и куршумите се забиха в земята до краката на Били, като вдигнаха във въздуха буци пръст и го накараха да подскочи. Както очакваше, овцете се подплашиха и се разпръснаха из полето. Матилда зареди в пушката още патрони и продължи да я държи насочена.

— Приберете си кучетата и се махайте от земята ми — извика тя.

Блу лежеше присвит на земята, наежен срещу една овчарка, която беше същински звяр — водачът на глутницата, с огромни зъби и дълга козина. Тримата мъже продължаваха да стоят, без да викат кучетата си.

— Няма да стреляш, Матилда. Няма да посмееш. — Тонът на Били не съответстваше на думите му.

— Почакай да видиш — мрачно отвърна тя. Пръстът й леко натисна спусъка, дулото сочеше право към Били.

Мъжете взеха притеснено да мърморят. Били пръв се втурна назад към Караджонг.

Двете кучета бяха наежени едно срещу друго, с оголени челюсти, зъл поглед и настръхнали гърбове и обикаляха в кръг с вдървени крака.

— Прибери си кучето или ще го застрелям! — викна Матилда.

Тропот на копита почти заглуши силното изсвирване. Нямаше нужда Матилда да отклонява погледа си от Били, за да разбере, че Уоли и Майк бяха чули изстрелите й и идваха.

— Хванете ги момчета. Трябва да поправят оградата и да върнат овцете.

Мъжете от Караджонг се втурнаха към конете си, но не успяха да сторят нищо срещу тежкия камшик, ласото и злобното куче. Матилда възседна Лейди и се присъедини към Майк и Уоли, чиито пушки бяха насочени право срещу тримата мъже. Веднага щом поправиха оградата, Матилда каза на Майк:

— Вържи ги, Майк. Време е момченцето на татко да си ходи вкъщи.

Майк се ухили и помогна на Уоли да хване и върже съпротивляващите се вбесени мъже за седлата на конете им. Потеглиха към Караджонг, а Блу ръмжеше и хапеше полюшващите се крака и ръце на вързаните мъже.

Слънцето изгряваше, когато преминаха последната порта на Караджонг и пред очите им се откри огромната къща. От всеки прозорец на внушителната каменна сграда струеше светлина и огряваше спретнатите градини, които се виеха покрай реката и разпръсваха сенките си над околните постройки.

Матилда дръпна юздите и тримата спряха, за да се полюбуват на великолепния изглед. Караджонг беше известен като една от най-богатите ферми в Нов Южен Уелс и когато човек я видеше за първи път, гледката винаги го поразяваше. Матилда зяпна към двуетажната къща с изящни балкони, с железни, изкусно изработени решетки на парапетите. Тя въздъхна, когато видя избуялата трева на ливадата, виещите се розови храсти и зелени върби. Колко красиво бе всичко тук.

Погледът й се плъзна към Били и възхищението й изчезна. Скуайърс притежаваше предостатъчно богатства. Как се осмеляваше да праща най-малкия си син да краде? Тя стисна още по-здраво юздите и смушка Лейди да върви напред. Крайно време беше да даде урок на този негодник.

Те представляваха странна процесия, докато яздеха надолу по изящната алея, но гневът на Матилда бе твърде силен, за да се разсейва от величествената обстановка наоколо. След като даде сигнал на другите да останат по местата си, тя скочи от седлото, изкачи решително стъпалата и удари няколко пъти силно по входната врата.

Скуайърс се показа и изпълни рамката на вратата, като почти напълно засенчи струящата отвътре светлина. Очевидно бе стреснат от нейната поява.

Матилда зърна разкошните килими и кристалните полилеи, но това не я впечатли особено.

— Хванах Били да краде стадото ми — каза с леден тон.

Челюстта му увисна, когато съзря трите безпомощни вързопа, преметнати напряко на седлата, но се стегна, като забеляза насочените пушки на Майк и Уоли към най-малкия му син. Леденият му поглед се насочи към Матилда.

— Сигурно са навлезли в земята ти по погрешка — подхвърли с презрение.

— Глупости! — отвърна Матилда и се изплю. — Видях ги как направиха дупка в оградата. Даже водеха и кучетата си с тях. — Тя посочи към глутницата, която ръмжеше и обикаляше около краката на конете.

Изражението на Скуайърс беше непроницаемо, когато се обърна към нея.

— Имаш ли доказателства за тези обвинения, Матилда? Ако ми покажеш повредената ограда, с удоволствие ще ти помогна да намериш загубените овце.

Матилда си представи поправената ограда и овцете, които пасяха в пасището на Чаринга. С каква лекота бе пробил отбраната й. Колко бързо и хитро съобразяваше нещата. Нищо чудно, че бе така богат и влиятелен.

— Имам двама свидетели. Не ми трябват повече доказателства — прозвуча упорство в гласа й.

— Но за мен това не е достатъчно, Матилда.

Той излезе на верандата и мина покрай нея, като я бутна сякаш беше някакво нищожество.

— Предлагам ти и твоите работници да напуснете Караджонг, преди да съм ви арестувал и тримата за клевета и нахлуване в частна собственост.

Арогантното му поведение я смая.

— Ако още веднъж хвана теб или някой друг от Караджонг на моя земя, ще бъдете откарани направо в Броукън Хил. Време е властите да разберат за престъпленията ти, Скуайърс.

Той се отпусна, видимо облекчен, и запали една пура. Изпусна дима и вдигна пурата, за да я разгледа отблизо.

— Не мисля, че полицията ще ти помогне, Матилда. Действията ми не им влизат в работата — платено им е, за да не ме закачат. — Той я погледна отвисоко и се засмя тържествуващо. — Такъв е животът, Матилда — услуга за услуга.

— Ще ти услужа с пушката си, копеле — изсъска Матилда, завъртя се рязко и стъпките й разтресоха дървените стъпала. Възседна Лейди, хвана юздите и обърна кобилата към него.

— Следващия път ще стрелям направо. Дори полицията няма да може да отрече, че хората ти са нахлули в моята собственост.

— Върви си вкъщи, момиченце, и се заеми с бродиране — каза той със злобен сарказъм. — Или по-добре продай фермата. Тази работа не е за жени.

Той излезе на алеята, под сянката на дърветата, и въпреки че слънцето беше зад гърба му, Матилда знаеше, че погледът му е леденостуден.

— Доволна съм, че здравата те разтърсих, Скуайърс. Мисля, че най-сетне разбра, че не можеш да се пребориш с мен.

Тя се насочи към първата порта. Последните двайсет и четири часа не бяха от най-приятните, но това вероятно бе само началото. Войната между тях бе обявена и бе време да наеме повече мъже за охрана на Чаринга.

Ейприл бе родила още едно момченце. Джоузеф навършваше вече три годинки. Оказа се умно и будно дете и Матилда го обичаше сякаш бе нейно собствено. С годините, докато ги наблюдаваше с братята му как растат, тя не можа да притъпи силното си желание за собствено дете.

— Ще задушиш детето с толкова целувки — отбеляза една вечер Том, докато Матилда приготвяше Джоузеф да си ляга.

— Любовта към едно дете никога не може да е в повече — промърмори тя и вдъхна приятния аромат на детското телце.

Том замълча за миг и разгърна вестника си.

— Време ти е да си родиш собствени деца, Моли. Много мъже биха искали да се оженят за теб, дай им шанс.

Матилда гушна Джоузеф и закрачи с него из стаята.

— Нямам време да мисля за такива неща. Най-важното за мен е да опазя Чаринга от Скуайърс.

— Мол, та ти си само на двайсет. Жалко, че само аз и Ейприл те виждаме в новите ти рокли — промълви Том. — Само това исках да ти кажа.

Матилда погледна към щампираната памучна рокля, която си купи при единственото ходене до Броукън Хил. Бе леко набрана на раменете, прибрана на ханша с широка панделка, а плисетата стигаха до коленете й. Първоначално мислеше, че тези рокли са твърде дръзки в сравнение с дългите рокли с високи якички, които носеше майка й, но след като видя, че жените из цялата страна ги носят, реши да пробва и остана приятно изненадана от свободата, с която можеше да си движи в тях.

— Няма смисъл да се издокарвам, когато ходя след стадото — рязко отвърна тя. — Ако се появя облечена по този начин на разпродажбите на вълна, никой няма да ме приеме на сериозно.

Матилда излезе от стаята и отиде да помогне на Ейприл да сложи децата да спят. Време беше да включат радиото.

Радиото беше последното чудо, което завладя окръга, и сега почти всички се бяха снабдили с по един апарат. Матилда се чудеше дали да не си купи и тя, но нуждата от нови коне наклони везните в тяхна полза. Но винаги, когато идваше в Уилга, почти не се отделяше от него.

Радиото представляваше един огромен, грозен шкаф, който заемаше почти целия ъгъл до камината, но то бе единствената им връзка с външния свят. Матилда не можеше да устои на изкушението да чуе, че в Куинсланд има наводнение, в западна Австралия — суша или че на север има пресищане на пазара от тръстика. За първи път през живота си имаше възможността да опознае света извън Чаринга, но това не предизвика у нея желание да я напусне. Градовете бяха несигурни и опасни места за живот, ако се съдеше по бездомните мъже и жени, които се скитаха из цялата страна.

Докато чакаха радиото да загрее, Ейприл взе един чорап от винаги пълната кошница с неща за кърпене, а Том запуши доволно лулата си.

— Трябва да си родиш собствени деца, Моли, и да се ожениш за някой грижовен мъж. Толкова добре се оправяш с моите дечурлига.

Матилда погледна към Ейприл, после към Том.

— Вече говорихме за това. Вашите деца ми стигат, а за какво ми е мъж?

— За да не си сама — каза деликатно Ейприл. — За да те закриля. — Иглата в ръката й ритмично се скриваше и показваше от скъсания чорап. — Сигурно си много самотна, Моли. Двамата с Том ще сме много по-спокойни, ако знаем, че около теб има някой, който да ти помага.

За момент Матилда изпита желание да им разкаже за Марвин и бебето, но от толкова дълго време пазеше тази тайна, че не можеше да проговори и да вдъхне живот на нещо, което предпочиташе да скрие дълбоко в душата си.

— И така съм добре, Ейприл. Опитах един път да отида на забава, но не се получи. По-добре да си стоя сама и да движа нещата в Чаринга.

Ейприл я погледна с приятелска загриженост.

— Никога не си споменавала. Кога беше това?

Матилда сви рамене.

— На забавата в Нула Нула в края на сезона, когато се роди Джоузеф.

Светлосините очи на Ейприл се разшириха от изненада.

— И си отишла там сама? О, Моли. Ако беше казала, Том щеше да те придружи.

— Той си имаше работа — каза спокойно Матилда.

— И какво стана? — Тя остави чорапа, а Том смъкна вестника надолу.

Матилда си спомни за онази вечер и потръпна.

— Бях решила да си купя някои свестни дрехи и когато поканата дойде, реших, че няма да е лошо да се разнообразя. Познавах повечето хора там — мъжете със сигурност, понеже всяка година сключвам сделки с тях по търговете и на пазара. Лонгхорн ме настани в бунгалото на управителя заедно с другите неомъжени жени. — Матилда замълча, лицето й се зачерви, когато си спомни, че трябваше да дели тясната стая с още пет непознати жени, с които нямаше нищо общо.

— Не ти хареса, нали, Моли?

Тя кимна.

— Гледаха ме, като че ли съм паднала от небето, разпитваха ме за неща, които са твърде лични, накрая просто престанаха да ми обръщат внимание. — Тя въздъхна дълбоко и започна да си свива цигара. — От една страна това ме облекчи. Не трябваше да обсъждам последния идол на жените от света на музиката или най-новия филм от пътуващото кино. Тези жени не правеха разлика между главата и опашката на една овца, затова продължих да се преобличам, докато слушах глупавото им дърдорене за гаджета и гримове, и когато стана време да вървим, просто тръгнах след тях.

Матилда си спомни как я оставиха да седи изолирана на тясното легло, докато се кикотеха, бърбореха и се гримираха. Искаше й се да е част от тази весела и жизнерадостна компания, но те не я искаха, затова нямаше намерение да се унижава и да се вре насила при тях. Остави ги да вървят към плевнята, където щяха да са танците и остана да се наслаждава на красивата вечер — топла и с много звезди по небето. Въздухът галеше откритите места на ръцете и краката й. Когато пробваше роклята в магазина се почувства красива, но сега, като я сравняваше с вечерните рокли на останалите, разбра, че нейната е безнадеждно старомодна и неподходяща за едно седемнайсетгодишно момиче.

— Чарли Скуайърс ме посрещна на вратата и ми донесе питие. Беше наистина мил, покани ме да танцуваме и…

Матилда се усмихна. Чарли й хареса и тя остана изненадана от това, колко добре се разбираха. Той беше само с две години по-голям от нея и толкова изискан и образован след годините, прекарани в интернат в Мелбърн, че се чудеше, защо й прави компания — там имаше толкова по-красиви от нея момичета. Той също обичаше земята, разбираше отношението й към Чаринга и те прекараха цялата вечер в приятни разговори и танци.

Ейприл повдигна въпросително вежди.

— Ти и Чарли Скуайърс? Боже. Басирам се, че старецът му е имал какво да каже по въпроса.

— Другите от семейството ги нямаше, затова, предполагам, се е чувствал свободен да танцува с мен. — Тя погледна към цигарата, която димеше забравена между пръстите й. — Както и да е, това беше само една вечер, а аз повече не отидох на забава.

— Защо, Моли? Ако Чарли те е харесал, защо не те е канил и на други забави?

Матилда погледна Ейприл и поклати глава.

— Между нас не е имало нищо сериозно. Всъщност в продължение на месец той се свързваше с мен по радиостанцията и дори един-два пъти дойде да ме види. — Тя загаси цигарата. — Бяхме започнали да се сприятеляваме, когато изведнъж спря да се обажда.

— Пълна си с изненади, Моли. Никога не си ни споменавала за това. — Том я изгледа втренчено. — Какво стана, че той престана да те търси? И защо си се отказала да ходиш на забави? Първия път е най-притеснително — следващия път нямаше да е така.

— Не знам какво стана с Чарли — отвърна замислено тя. — Мислех си, че старият Скуайърс ще подскочи до небето от радост и ще направи всичко възможно да заздрави връзката, като разбере, че Чарли ме ухажва, но той не направи нищо. Сега, като се видим с Чарли, той само се усмихва, поздравява ме и си продължава по пътя, сякаш се притеснява от мен.

Том се намръщи.

— Чудно. Все нещо трябва да го е накарало да промени отношението си, Моли. Все пак той е само на деветнайсет, а момчетата на тази възраст не се укротяват толкова лесно.

— Възможно е — каза равнодушно тя, като прикриваше болката от отхвърлянето. Чарли й харесваше, той я разсмиваше и в негово присъствие се чувстваше привлекателна и забавна. — Спрях да ходя по забави заради жените. Мога да се изправя срещу диво прасе или динго и да ги застрелям между очите, но не мога да се занимавам с клюки, мразя неискрените разговори и превзетия снобизъм на съпругите и дъщерите на другите фермери.

Ейприл сложи почервенялата си от ежедневната работа ръка върху нейната.

— Какво стана, Моли? С какво те обидиха?

Матилда си пое дълбоко дъх.

— Без да искам подслушах един техен разговор, докато си оправях косата в банята на сутринта след забавата. Подиграваха ми се за роклята, за това как ходя и говоря, за вида на ръцете ми и за бельото ми…, но това не ме засегна кой знае колко. Това, от което ме заболя най-много, бяха приказките за мен и Чарли.

Тя замълча при спомена за обидното им кикотене. Те знаеха, че е вътре в банята и ги чува.

— Казаха, че Чарли ме ухажва, защото старият Скуайърс искал земята ми. Казаха, че нито един нормален мъж не би се оженил за мен и че накрая ще народя сюрия аборигенчета, защото само чернокож мъж би ме харесал. Започнаха да подмятат разни неща за мен и Гейб, ужасни неща, които ме вбесиха, така че излязох от банята и им дадох да разберат, а после си тръгнах. Докато оседлавах Лейди, ги чувах как продължават да се заливат от смях. Този смях още ме преследва и ми напомня, че трябва да си знам мястото и да не ходя на подобни места.

— Това е отвратително — възропта Том. — Лонгхорн щеше да се възмути, ако знаеше за това, както и жена му. Защо не си им казала?

— И да предизвикам още коментари? — Матилда се усмихна. — Нищо нямаше да се получи, Том. Те нямаше да променят отношението си към мен, нито пък аз моето към тях. Що се отнася до Чарли… Хубаво беше да бъда ухажвана за известно време, но осъзнах, че няма да излезе нищо, защото винаги щях да се съмнявам в него заради баща му и Чаринга.

— Жалко, че е станало така, Моли — промърмори Ейприл.

Матилда лекичко се засмя, очевидно не отдаваше значение на случилото се.

— Достатъчно проблеми си имам с работниците във фермата. Само това ми липсваше — да се съобразявам със съпруг, който не се отделя от полата ми. Обичам вашите деца като свои, но предпочитам да се занимавам с фермата и овцете, вместо да се движа в обществото. При животните поне няма лицемерие и фалш.

Тримата замълчаха и се заслушаха във вечерните новини по радиото, след които пуснаха някакъв концерт от Мелбърн. Спомените на Матилда за онази ужасна вечер и последвалата история с Чарли останаха далеч в миналото. Там им бе мястото — животът й бе подреден и тя се чувстваше щастлива в сегашното си положение. Нямаше нужда от нищо повече.

Тя си затананика припева на една валсова мелодия, която й харесваше, и излезе на верандата, за да изпуши последната цигара преди лягане. Том дойде да й прави компания и седна на един от проскърцващите столове. Блу легна на пода между тях и захърка в синхрон със свиренето на щурците.

— Твоето куче се навърташе около една от моите кучки и мисля, че скоро ще си имаме малки кученца. Ако излязат хубави, ще си ги поделим. Какво ще кажеш?

— Браво на теб, Блу. Не знаех, че още се интересуваш от тези работи — засмя се Матилда. — Естествено, че ще си ги разделим, Том Финли! Ако са добри поне наполовина колкото стария Блу, то тогава ще им намерим работа.

Том се люлееше на стола.

— Не обръщай внимание на Ейприл. Тя просто иска да си уредиш живота, нищо повече. Дано не сме те разстроили, като те накарахме да говориш за онази случка в Нула Нула. Сигурно ти е било много тежко, Моли?

Матилда въздъхна. Том беше съвсем добронамерен, но на нея й се искаше да приключат с тази тема.

— Мисля, че съм доволна от живота си. Имам своите приятели, имам Чаринга и малко пари в банката. Какво друго може да иска едно момиче?

— Дъжд — отвърна той мигновено.

Матилда погледна обсипаното със звезди небе и кимна. От четири години не бе валяло както трябва и въпреки че стадото й не бе голямо, тревата в Чаринга застрашително намаляваше.

Когато четвъртата сушава година премина в пета, Матилда започна да забелязва намаляването на приходите в счетоводните книги, но знаеше, че сушата не може да продължава вечно. Кученцата на Блу бяха разкошни — осем на брой, две от тях бяха женски и с Том си ги разделиха по равно. Палетата бяха умни и послушни и скоро Матилда започна да ги извежда със стадото и впрегна в работа вродените им умения на овчарски кучета.

Тя местеше стадото от пасище в пасище. Тревата съвсем изсъхна и накрая беше принудена да ги докара в ливадите до къщата, където тревата покрай кладенеца се бе запазила сочна и зелена. Продаде някои от овцете и внесе парите в банката. Тези животни не можеха да бъдат хранени изкуствено, а и беше по-евтино да се грижи за по-малък брой овце, отколкото да купува скъпия фураж от магазина.

Всички бяха засегнати от сушата: Уилга, Била Била, дори Караджонг. Лошокачествената вълна беше продадена на най-ниските цени в историята на фермерството и Матилда се чудеше дали това не е краят на всичко, за което беше работила. Тревата оредя, придоби сребрист цвят и шумолеше под краката и, когато ходеше по полето. Овцете станаха апатични и стояха с отпуснати глави под жаркото слънце.

После започнаха сухите бури — силни, заредени с много електричество — те раздираха небето, но не облекчаваха жегата и обтягаха нервите на вече отчаяните фермери. Въздухът бе наситен с дъждовни облаци, които закриваха слънцето, затова се налагаше да палят лампите дори през деня. Матилда и помощник-овчарите в Чаринга бяха с устремени нагоре погледи, изпълнени с молба за дъжд, но когато заваля, количеството не бе достатъчно, за да напои пресъхналата земя. За няколко секунди паднаха няколко едри капки и вятърът бързо ги издуха нанякъде.

Матилда лежеше в леглото, копнееше за сън след дългия ден, прекаран в местене на стадото от едно пасище в друго, където тревата беше едва забележимо по-добра от предишното.

Тя едва понасяше жегата и се въртеше неспокойно върху завивките, а Блу се бе свил под леглото и трепереше от ужас. Гръмотевиците заглушаваха всеки шум в къщата, тътнеха над покрива и отекваха в самите й основи. Сякаш целият свят бе подпален и чакаше последния камшичен удар на светкавицата, който щеше да нанесе Армагедон.

Сигурно накрая се бе унесла, защото когато отвори очи, навън беше все така тъмно и гърмеше, но се усещаше промяна. Матилда се облегна на лакът и помириса въздуха. Температурата бе паднала с няколко градуса и от прозореца повяваше свеж ветрец.

— Дъжд! — изкрещя тя и скочи от леглото. — Скоро ще завали.

Изтича на верандата и Блу я последва. Първите едри капки забарабаниха по покрива и земята наоколо потъмня. Капките се сгъстиха, падаха една след друга в строен ритъм и поройният дъжд прерасна в потоп.

Матилда забрави, че е по нощница. Забрави, че е боса. Сълзите от радост се смесиха с прекрасния, скъп, толкова дълго чакан дъжд и тя излезе на двора и разпери длани към небето.

— Най-после, най-после — вдъхна с пълни гърди свежия въздух.

Гейбриъл и семейството му изпълзяха от колибите и започнаха да се смеят и танцуват под хладните дъждовни струи. Уоли и Майк се показаха от бунгалото си, голи до кръста и разрошени от спането. Дори и отдалеч се виждаше, че са усмихнати.

— Вали — обяви ненужно тя.

— Точно така — засмя се Уоли, по-младият от двамата.

Матилда усети прилив на енергия, силно желание да празнува и като погледа лудешките подскоци на Гейбриъл и жена му в калта, грабна ръката на Уоли и го завъртя във вихрен, изтощителен танц по двора. Майк хвана най-малката дъщеря на Гейбриъл и ги последва. Само след секунди всички бяха целите омазани в кал и едва си поемаха дъх.

Когато накрая се отпуснаха изтощени върху стъпалата на верандата, не можеха да продумат от умора и само гледаха как дъждът напоява с живителната си сила спечената земя сантиметър по сантиметър. Чудото бе дошло точно навреме.

Майк пръв изрази опасенията им.

— Мисля, че е най-добре да откараме стадото на по-високите пасища, Моли, преди да е станало твърде късно. Твърде близо е до реката и ако тя прелее коритото си, ще загубим всички овце.

Той й хвърли преценяващ поглед и Матилда изведнъж осъзна, че мократа й памучна нощница дава плод на въображението. Изчерви се силно и опита да се загърне.

— Чакай само да се облека — заекна тя. — Ти приготви нещо за хапване, Майк.

Матилда изтича вътре и свали мръсния, мокър парцал от гърба си, изми се и се подсуши с една от новите кърпи, купени от Чолки при последното му посещение.

Чолки Уайт, също както баща му преди това, обикаляше пустошта от години. Никой не знаеше истинското му име и възраст, но жените очакваха с нетърпение посещенията му, защото той винаги донасяше най-новите модели рокли, както и обувки, гримове, плочи, книги и всички онези неща, които превръщаха къщата в дом. Навремето той пътуваше с каруца, но сега разнасяше стоките си с товарен камион и идваше по-често от два пъти годишно.

Тя погледна новите кожени панталони и новите ботуши и реши да не ги обува, защото само щеше да ги съсипе в калта. Новият дъждобран обаче беше божи дар в това време.

Всички закусиха набързо със сандвичи с овче месо и изпиха по чаша силен чай. Почти не говореха — силните гръмотевици правеха разговора невъзможен. След закуската излязоха навън и оседлаха конете като по команда. Гейб остана, за да наглежда свинете и кравите да не се удавят и да закове с летви дупките на хамбара и плевнята със сеното, така че дъждът да не съсипе безценните запаси, съхранявани вътре.

Дъждът беше проливен и бръснещ. Матилда се сгуши в дъждобрана и нахлупи шапката си още по-ниско, докато чакаше Блу и трите кученца да съберат стадото. Шумът от пороя заглушаваше подсвиркванията на помощник-овчарите, но кучетата бяха добре обучени и нямаха нужда от команди.

Лейди тъпчеше нервно с копита на едно място, въртеше уплашено очи и мяташе грива. Матилда хвана здраво юздите и я подкара напред. Денят се очертаваше доста дълъг и тежък, но тя благодареше на Бога, че им го изпрати.

Овцете мразеха да са мокри. Наскоро остригани, те трепереха, скупчени една до друга, и представляваха жалка гледка в опитите си да избягат от кучетата и ездачите. Винаги се намираше някой човек или животно, който да ги върне обратно и да ги подкара напред. Това забавяше хода на стадото, но постепенно овцете и ездачите набраха скорост и се придвижиха напред към дъждовната пелена, която закриваше хоризонта.

Матилда вдишваше с пълни гърди чудесния свеж аромат на мокра пръст и трева. Два-три сантиметра дъжд по тези места не бяха достатъчни, но двайсет и пет сантиметра означаваха зелена трева, а тревата беше синоним на живот за фермерите.

Най-после стигнаха до по-високите пасища, които се простираха на изток от планината Тжаринга. Тук тревата беше оскъдна, но скоро щеше да избуи покрай многобройните потоци, които се спускаха от планината. След като провериха оградите, те пуснаха стадото вътре и потеглиха обратно.

Часът беше три следобед, но този ден слънцето така и не се показа. Черни и тежки облаци преминаваха по оловносивото небе, а острият вятър запращаше дъжда към лицата им. Конете едва си проправяха път през реките и вадите от вода, течащи по сбитата земя. Гривите им се вееха и пръскаха водни струи по вратовете и по краката им.

Дъждобранът върху раменете на Матилда натежа, във врата й се стичаха студени вадички вода, но тя не им обръщаше внимание. Не можеше да е нещастна и да изпитва студ от този дългоочакван дъжд. Да се измокри беше най-малката цена, която можеше да плати за оцеляването си.

Потокът, който се спускаше от планината, беше прелял. Там, където преди няколко часа водата едва църцореше, сега бушуваше вихър, който помиташе всичко по пътя си. Матилда стисна силно хлъзгавите юзди и пришпори Лейди надолу по склона към водата.

Старата кобила се стресна, когато се хлъзна в калта и загуби почва под краката си. Тя започна да мята гривата си и очите й придобиха безумно изражение от ужаса, който изпитваше при усещането на бързо течащата вода около нея. Матилда се опита да я успокои и да я подкара напред, но кобилата се подплаши и тръгна да се връща назад.

Черният кон на Майк беше на твърде късо разстояние зад тях. Едва овладяваха конете.

— Трябва да минем от другата страна, Моли. — Гласът на Майк се извиси над шума от пороя. — Няма откъде другаде да прекосим потока, а ако не го минем сега, ще останем откъснати от фермата.

— Знам — извика в отговор Матилда. — Проблемът е, че Лейди се е паникьосала и не съм сигурна, че ще успее да мине оттатък.

— Не можем да чакаме да спре дъжда, предполагам, че ще продължи да вали с дни. — Кафявият кон на Уоли стоеше спокойно на ръба на бушуващата вода и изглежда не се влияеше от уплахата на другите два коня. — Аз ще мина пръв и след това ще ви изтегля.

Той размота въжето, което носеше, и го метна през ствола на едно дърво, което при нормални обстоятелства се издигаше на около метър над водата в коритото, но сега беше наполовина скрит. Омота другия край на въжето около кръста си и го завърза здраво, после взе две от кученцата и ги мушна под дъждобрана си. Кафявият кон навлезе в бързотечащата вода и скоро след това вече плуваше уверено срещу течението.

Майк и Матилда стискаха въжето, готови веднага да издърпат Уоли, в случай че конят се изплъзнеше изпод него. Дъждът ги заливаше и влизаше в очите им, ръцете им замръзваха, но те нито за миг не отпускаха края на въжето. Течението на водата беше много силно, а подводните течения бяха твърде опасни, защото образуваха водовъртежи по каменистото дъно, така че животът на Уоли зависеше от Майк и Матилда.

Най-после конят се добра до плиткото. Плъзгаше се в калта, докато се мъчеше да изкачи стръмния бряг, напрягаше се и отново и отново опитваше да се измъкне от водата. Уоли скочи от гърба му, нави въжето и започна да го дърпа за юздите, като му подвикваше окуражително.

Изкачването беше мъчително бавно, но накрая конят стъпи на твърда земя и Уоли нави въжето около един пън. Матилда и Майк си отдъхнаха с облекчение, когато той свали шапката си и я размаха. Всичко беше наред. Преминаването беше успешно.

— Ти си наред, Моли — извика Майк. — Ако почувстваш, че конят ти се изплъзва, не се дръж за него. Хвани се за въжето.

Тя кимна, но нямаше никакво намерение да позволи на Лейди да й се изплъзне. Това значеше сигурна смърт за кобилата. От толкова време бяха заедно, толкова неща бяха преживели, че Матилда не можеше сега да я изостави. Тя взе последното кученце и го пъхна в пазвата си под дъждобрана; то замърда и мократа му козина навлажни ризата й. Матилда изчака кученцето да се намести, после нежно окуражи Лейди да влезе във водата. С една ръка държеше юздите, а с другата въжето, докато стискаше с бедра и колене кобилата под себе си и се опитваше да я направлява сред бързо течащата вода и въртопите.

Лейди се хлъзгаше и спъваше, като държеше главата си над водата, почти обезумяла от ужас. Матилда се наведе към шията й и започна да й шепне успокоително, да я увещава, докато тя не стъпи на краката си и не доби кураж да тръгне срещу течението.

Водата се носеше с бясна скорост около краката им и Матилда усети как течението ги дърпа назад, докато Лейди плува към брега. Тя се бе хванала като удавник за нея, лицето й почти докосваше гривата, но продължаваше да стиска силно въжето и юздите, а кученцето мърдаше помежду им.

— Добро момиче — нареждаше тя напевно. — Добро момиче. Спокойно, Лейди. Давай напред, момичето ми, продължавай напред.

Дъждът падаше на талази, заслепяваше ги, покачваше нивото на водата и правеше коритото на потока хлъзгаво и опасно. Застанал от другата страна, Уоли ги окуражаваше, но Матилда не виждаше и не чуваше нищо, защото усещаше, че старата кобила губи сили.

— Хайде, момичето ми. Напъни се още малко. Само издръж още малко и сме си у дома — увещаваше я тя.

Лейди стъпи на плитко и енергично заора с копита по склона. Там обаче липсваше твърда земя, имаше само хлъзгава лепкава кал, която се плъзгаше под копитата й и я дърпаше назад към водата.

Матилда чуваше хрипкавото й дишане, усещаше как мускулите й се напрягат и скочи от гърба й. Тя стисна с все сили сбруята, заби пети в калта и се опита да я издърпа от водата нагоре към брега.

Лейди започна да пръхти и да се бори, мъчейки се да стъпи на твърда земя. Зъбите й се оголиха в усилието да се изкачи, докато Матилда навиваше въжето и я дърпаше нагоре. Щом излязоха от водата, Уоли се плъзна надолу, хвана юздите и се включи в тегленето.

Времето спря своя ход. Кобилата мъчително напредваше нагоре. Най-сетне тя стъпи на твърда земя и като се задъхваше и залиташе, се изкачи на брега. За момент застана на едно място, тялото й се олюля от усилието й да си поеме въздух, после краката й се подкосиха и тя се свлече на земята. Дългите й жълти зъби изтракаха, очите й побеляха и тя престана да мърда.

Матилда падна на колене, кученцето се измъкна незабелязано от пазвата й и отърча при събратята си. Матилда започна да гали шията на Лейди, като следваше познатите очертания на някога силното й тяло, а сълзите, се стичаха по лицето й и се смесваха с дъждовните струи. Лейди беше истински приятел — единственият й приятел през тези години — и прояви истинска смелост в последните минути от живота си.

— Майк идва насам — извика Уоли до ухото й. — Ела да ни помогнеш.

Матилда преглътна сълзите си и хвана въжето. Майк вече бе стигнал до средата. Блу беше закрепен на седлото зад гърба му. Водата се завихряше около задницата на коня, кучето почти загуби опора и Матилда затаи дъх.

Блу нямаше никакво намерение да плува. Той се сниши зад Майк, излая силно и навири опашката си.

— Малкият негодник се радва на всичко това — извика Уоли, докато теглеха въжето. — Бас държа, че се е ухилил.

Матилда не можеше да продума от страх и скръб. Вече бе загубила един приятел днес. Нямаше да понесе да загуби още един.

Конят на Майк се бореше да се изкачи и скоро стъпи на брега. Блу скочи от гърба му, изтръска се от водата, втурна се към Матилда като кална хала и започна да я ближе. Всички седнаха изтощени на земята, без да ги е грижа за студа и водата. И този път бяха успели да се преборят с природната стихия.

След като се успокоиха, те поеха дългия път към дома. Матилда се качи на коня зад Майк, кучетата тичаха отстрани, нетърпеливи да стигнат до топлия кучкарник и паничките с храна. Матилда не можеше да мисли за нищо друго, освен за Лейди. Трябваше да я оставят на брега на потока — незаслужен край за такъв неустрашим кон. Матилда притисна към себе си седлото й. Лейди щеше много да й липсва.

Дъждовете напоиха земята и по полето избуя висока до кръста трева. За първи път от пет години насам фермерите дишаха с пълни гърди. Овцете, които бяха оцелели по време на сушата, щяха да дадат качествена вълна, да родят агнета и животът щеше да продължи нормалния си ход.

Само че животът в пустошта беше жесток, природните сили — измамни и облекчението им трая твърде кратко. Дъждът, който се изля над спечената земя се изпари, слънцето се издигна високо в небето и огря земята по-силно от всякога. Влагата в почвата изчезна и скоро сочната трева доби отново сребрист цвят, а пасищата се покриха с прах и мараня.

Том загуби доста овце на едно от по-ниските пасища, но неговото стадо беше много по-голямо от това на Матилда и той се смяташе за късметлия, че се е отървал само с тази загуба. Матилда купи един от неговите коне, за да замести Лейди и животът започна неизбежния си цикъл от събиране на стадата, размножаване, стригане и продажба на вълната.

Матилда свикна да ходи на гости на Том и Ейприл поне няколко пъти месечно. Новините от Европа не бяха добри. Министър-председателят Мензес предупреждаваше, че Австралия може да бъде въвлечена във войната, ако Хитлер продължи настъплението си в Европа.

— Том, как ще се отрази у нас нападението на Хитлер над Полша? — Тримата седяха напрегнато в кухнята в една септемврийска вечер на 1938 година. — Защо войната в Европа трябва да засяга Австралия?

— Ние също ще бъдем въвлечени в нея — отговори той замислен, — предполагам, защото сме част от Британската общност. Чембърлейн трябва бързо да направи нещо по този въпрос.

В кухнята настъпи тишина, Ейприл спря да плете и пребледня.

— Том, нали няма да се наложи да ходиш? Ти си необходим тук във фермата. Ако избухне война, страната ще има огромна нужда от вълна, катран, овче месо и лепило.

Гласът й звучеше тревожно. Тя погледна с надежда към съпруга си, но той не отвърна на погледа й и изключи радиото.

— Зависи как ще се развият нещата, мила. Един истински мъж не може да си седи спокойно, докато другарите му се излагат на куршумите. Ако ме мобилизират, ще отида.

Матилда и Ейприл се спогледаха ужасени.

— Ами Уилга? Не можеш да заминеш ей така — каза рязко Матилда. — И какво ще стане с Ейприл и децата? Как мислиш, че ще се справят без теб?

Том се усмихна.

— Не съм казал, че със сигурност ще замина. Просто казах, че ще отида, ако се налага. Възможно е изобщо да не започне война.

Матилда забеляза искриците на вълнение в очите му и разбра, че думите му не значеха нищо. Той се палеше само при мисълта за предстоящата война и нямаше търпение да дочака мобилизацията. Тя погледна към Ейприл и разбра, че и тя бе забелязала същото, защото лицето й бе по-бледо от всякога, а ръцете й, като никога, лежаха бездейни в скута й.

Матилда прехапа устни и си помисли, че сега е моментът да им върне жеста за всичките години, през които й бяха помагали. Някога се бе заклела да го направи, бе дошло време да изпълни обещанието си.

— Том, ако заминеш, аз ще се грижа за Уилга. Овцете могат да се съберат в едно стадо и ще ги стрижем в твоята стригачница. Да се надяваме, че ще останат мъже във фермата. Ще се оправим някак до завръщането ти.

Ейприл избухна в сълзи и Том я прегърна, за да я утеши. Матилда излезе от стаята и отиде на ливадата. Имаха нужда да останат сами — а на нея й бе необходимо спокойствие, за да обмисли положението.

Тя се спря за момент и се загледа в конете, а после погледна към небето. То изглеждаше така, сякаш беше безкрайно, и почти обгръщаше тази шепа земя в звездната си прегръдка. Трудно беше да повярваш, че същото небе е надвиснало и над разкъсваната от война Европа. Там някъде мъжете се биеха и умираха. Жените оставаха сами със селскостопанската работа, а момчетата бяха твърде малки, за да им помагат. Старците пък вече нямаха сили да се борят със земята. За първи път от много години насам бе доволна, че не е мъж и че не трябва да напусне Чаринга, за да се бие на чужда земя.

Тя потрепери. Беше решена да направи всичко по силите си за Ейприл и момчетата, но още помнеше колко труден бе животът на майка й по време на Първата световна война и нека Бог да им е на помощ, ако този ужас се повтореше отново.

Глава 14

Денят бе към края си и светлината вече не бе подходяща за рисуване. Джени подреждаше платната до стената и почистваше четките, когато чу лая на Рипър. Тя се обърна и почувства приятна тръпка на изненада от появата на Брет на прага на стаята.

— Здравей. — Нещо бе станало с гласа й, защото прозвуча прекалено тихо и немощно. Тя се изкашля и се усмихна. — Връщаш се по-рано.

Брет отвърна на усмивката й, свали шапката си и попи потта от челото си.

— Виждам, че не си си губила времето. — Той кимна с глава към платната до стената и подсвирна учудено. — Сигурно си работила много бързо.

Джени се извърна към платната. Неочакваната му поява я смути, беше й нужно малко време, за да преодолее въздействието на тези сиви очи и да се успокои. Чудеше се какво й става? Беше нервна като някоя ученичка.

— Какво мислиш за картините ми? — попита накрая, докато Брет разглеждаше някои от платната.

Той пъхна ръце в джобовете и се замисли.

— Не разбирам много от такива неща, но ти определено си успяла да уловиш същината на това място. — Той измъкна едно от платната и го сложи на статива. — Тази ми харесва най-много — промълви той.

Джени се отпусна. Лицето й се озари от топла усмивка, докато гледаше пасторалната сцена, изобразяваща стадо овце и няколко овчари, които се грижеха за тях.

— Яздих с помощник-овчарите до пасището, за да нарисувам тази картина. Светлината беше изключителна и ми се искаше да предам същността на Чаринга и нейната магия.

Той я погледна и кимна.

— Мисля, че си успяла. Почти усещам миризмата на овцете.

Джени го погледна, за да се увери, че не й се подиграва, но изражението на лицето му беше сериозно, докато продължаваше да съзерцава картината. Тя се обърна и припряно започна да подрежда четките и да изстъргва боята от палитрата. Не знаеше какво да каже на този висок мълчалив мъж, който стоеше толкова близо до нея, че тя почти усещаше топлината от тялото му. Отсъствието му през тези няколко седмици я накара да осъзнае, че той е част от Чаринга, която имаше голямо значение за нея — вътре в душата й се водеше борба между чувствата, които изпитваше и това, което смяташе за редно и правилно.

— Добре ли прекара почивката си? — попита тя накрая, когато не остана нищо за подреждане и настъпи неловко мълчание.

— Брат ми Джон е болен и би трябвало да постъпи в болница или поне да се махне за известно време от тръстиката, но е голям инат, така че не можах да го убедя да се откаже от тази работа и да промени живота си. Напразно ходих дотам, но се радвам, че се видях с Гил на връщане.

— Искаш ли бира и сандвичи? — каза Джени със запъване и се зачуди защо не можеше да води нормален разговор с този мъж, без да й се свие гърлото.

Изнесе импровизираната вечеря на верандата. Имаше нужда от повече въздух.

Брет я последва и се подпря на перилата, наблюдаваше я, докато сервираше храната.

— Утре е Денят на австралийската армия. На този ден се провеждат конни надбягвания. Мислех си, че ще искаш да дойдеш с мен.

Тонът му беше напълно неутрален и Джени се почувства в свои води. Добре, че преди малко не се показа като пълна глупачка.

— Знам. Провеждат се в Караджонг, нали? Слушах разговорите по радиостанцията. Напоследък това е основна тема.

Той кимна.

— Фермата е най-голямата в областта и по традиция всяка година празникът се провежда там. Веселбата трае три дена, затова си вземи необходимите неща.

Джени се опита да потисне вълнението си и започна да се храни. Възможността да се срещне със семейство Скуайърс бе твърде добра, за да я изпусне.

— Къде ще отседнем? В някое от бунгалата?

— Тъй като си новият собственик на Чаринга, предполагам, че ще те настанят в къщата. — Той я погледна над чашата с бира. — Те ще се чувстват поласкани да им бъдеш гост. Откакто си дошла в Чаринга, оживените коментари по радиостанцията не спират.

— Знам това — засмя се Джени лукаво. — Подслушвах ги. — Тя задъвка сандвича си. — Надявам се, че няма да ги разочаровам. Не съм свикнала с подобна скандална известност.

Брет се усмихна развеселен.

— За да се сдобиеш със скандална известност, трябва да извършиш нещо нередно, Джени. Не мисля, че има опасност да направиш нещо подобно.

Джени се замисли за Етън Скуайърс и сина му и мълчаливо допи бирата си. Навярно можеше да убеди стария Скуайърс да попълни някои от празнотите в дневниците на Матилда. Щеше да й е интересно да разбере защо Чарли така внезапно се е отказал от Матилда.

— Как точно протича празника?

— Първо има тържество в памет на загиналите войници в Уолаби Флатс, после се връщаме в Караджонг за конните надбягвания. На предварителните кръгове се явяват всички желаещи. Почти всеки мъж в Нов Южен Уелс се надява да се класира за финалите, които са на третия ден. Разбира се, организират се няколко пикника, има фойерверки и панаир. Последната вечер завършва с танци в Караджонг.

— Явно всички се забавляват много на този ден.

Брет се усмихна.

— Така е. На жените им харесва не по-малко; отколкото на мъжете, защото имат възможност да се издокарат и да поклюкарстват.

— По кое време ще тръгнем утре?

— Много рано сутринта. Аз ще пътувам с конете, затова е по-добре ти да караш камионетката. — Брет погледна към Рипър, който спеше под стола на Джени. — Рипър ще трябва да остане тук. Кучетата от Караджонг ще го хапнат за закуска.

Рипър явно разбра, че се говори за него, защото дойде, като въртеше опашка и легна, за да го погалят по коремчето.

— Марш от тук, приятелю. Вече си измих ръцете.

Брет се смееше гърлено, докато си играеше с жизнерадостното кученце. Когато вдигна поглед към Джени, тя почувства нещо подобно на копнеж. Отмести веднага погледа си и отпи голяма глътка от възтоплата бира. Самотата я караше да си въобразява разни неща. Той се държеше просто приятелски — и имаше опасност да се покаже като пълна глупачка, като си мисли, че зад поведението му се крие нещо друго.

Слънцето се придвижваше надолу по небосклона и хвърляше мимолетно було от розови и оранжеви цветове върху земята. Брет и Джени довършиха вечерята си. Джени погледна часовника си и прикри прозявката си.

— Ако ще ставаме толкова рано, по-добре е да си лягаме — каза тя небрежно. Всъщност изобщо не й се спеше — би предпочела да седи на верандата с Брет и да наблюдава как Южният кръст заблестява на фона на нощното небе.

Когато станаха, Брет я погледна. Погледът му бе загадъчен и неразгадаем. В последвалото мълчание Джени почувства как нещо я притегля към него, но магията изчезна, когато той нахлупи шапката и си тръгна.

— До утре в пет сутринта. Лека нощ, Джен.

Джени наблюдаваше леката му походка през голото пространство на двора и как ниските му ботуши вдигаха прах. Това беше походка на човек, прекарал много часове на седлото. Тя се усмихна при мисълта дали той може да танцува и се изчерви, като си помисли за усещането от силните му ръце, а после изсумтя, възмутена от себе си и влезе в къщата. Питаше се кого заблуждава. Та тя беше собственичката на фермата, той работеше за нея и си имаше приятелка, а и вероятно изобщо не можеше да танцува.

Въпреки това вълнението започна да напира в нея. От дълго време не се бе виждала с други хора — когато Питър почина, не виждаше смисъл да излиза, а приятелите й не горяха от желание да канят свободни жени на вечеря и танци. Спомни си за буйните танци в младежките си години. Тогава се забавляваше да избира какво да облече и танцуваше, докато остане съвсем без дъх.

Мечтите й угаснаха изведнъж, когато се сети, че няма какво да облече, освен джинсите, късите панталони и ризите в гардероба си.

— Не мога да отида — обърна се тя към Рипър. — Не и когато знам, че всички жени ще са облечени като принцеси.

Рипър изджафка, после се затича енергично към затворената врата.

Джени гледаше, без да вижда нищо около себе си. Хрумна й една идея, която й се стори толкова светотатствена, че тя я прогони от мислите си. И все пак. Все пак… Можеше и да се получи, ако имаше смелостта да го направи.

Тя отиде в спалнята и отвори вратата на гардероба. В стаята замириса на лавандула — мирис на отминали години. Призрачният рефрен зазвуча в празната къща в момента, в който Джени посегна към морскозелената рокля. Като че ли самата Матилда беше в стаята и я окуражаваше да пробва роклята. Сякаш тя и призрачният й партньор искаха Джени да танцува с тях този валс.

Докато смъкваше дрехите си и се пъхаше във вихрушката от шифон и коприна, музиката зазвуча хипнотично и като се огледа в огледалото, й се стори, че зърва буйна червена коса и чува нежния смях на Матилда.

Джени затвори очи и когато ги отвори отново, беше разочарована, че е сама.

Тя погледна отражението си критично, обърна се наляво, после надясно, завъртя се пред огледалото, за да се наслади на играта на светлината върху копринените гънки. Морскозеленото се преливаше във виолетово — идеален фон за цвета на очите и кестенявите отсенки в косата й. Горната част на роклята прилепваше плътно по тялото, деколтето беше с форма на сърце, а ръкавите бяха с богат набор. Роклята й беше малко къса, но това нямаше значение, защото мини полите бяха последният писък на модата в Сидни, а Джени знаеше, че има хубави крака.

Както си стоеше пред огледалото и слушаше призрачната музика, Джени осъзна, че роклята е безнадеждно старомодна. Не й се искаше да разваля такава красива дреха — дреха, която очевидно е значела много за Матилда.

После чу лека въздишка и в стаята като че ли повя топъл ветрец, който погали раменете й. Това не я изплаши, защото за нея Матилда не беше вече непозната. Това бе просто знак, че може да направи каквото е намислила и признание, че времената се променяха и Матилда искаше роклята да бъде облечена отново.

— Благодаря — прошепна Джени. — Ще я пазя, обещавам.

Тя свали роклята и я разстла на леглото. Трябваха й подходящи обувки. Сети се за онзи чифт обувки от сандъка, които очевидно бяха купени за тази рокля. Измъкна ги от гардероба и въздъхна разочарована. Бяха прекалено малки и шестият пръст на единия й крак не позволяваше да ги обуе, колкото и да напъваше и да свиваше стъпалото си. Ще трябваше да носи сандалите с нисък ток, които бе решила да вземе със себе си от Сидни в последната минута, преди да затвори раницата. Те бяха елегантни и в случая — най-подходящите обувки за танци, с които разполагаше.

Тя занесе роклята в кухнята и откачи внимателно изкуствените рози от колана и раменете. След кратко колебание започна да реже. Два часа по-късно, когато остави иглата и конеца, Джени вече имаше вечерна рокля без презрамки, която не отстъпваше и на най-скъпите вечерни тоалети в Сидни.

Тя я прилепи към себе си и се погледна в огледалото. Само едно нещо липсваше, за да бъде тоалетът идеален. След минути завърза лента от зелена коприна на шията си. Розите бяха напръскани със златна боя, закрепени здраво от едната страна на деколтето.

Джени се огледа, запленена от преобразяването си. После се засмя игриво.

— Е, Пепеляшке. Сега наистина ще отидеш на бала. И при това как!

Джени беше будна и на крак още преди изгрев-слънце. Взе си душ, изми си косата, облече памучни панталони и бродирана риза и се лакира. Бижутата й се състояха от сребърни халки за ушите и медальона от Питър. Огледа се критично и изпита леко притеснение. От години не беше ходила на подобни забави в провинцията и не беше сигурна, че е напълно подготвена — но вече нямаше връщане назад. Трябваше да се справи някак.

През цялото време, докато си събираше багажа в раницата и подреждаше спалнята, Рипър ходеше умърлушен по петите й. Последва я до камионетката и седна в очакване до краката й, докато тя слагаше покритата с плат рокля на седалката до шофьора. Той знаеше, че се готви нещо и подозираше, че няма да участва.

Джени го гушна за последно, преди да тръгне. Рипър щеше да седи в кучкарника, докато я нямаше, и със сигурност щеше да й липсва. Тъжните му кафяви очи я гледаха така умолително, че Джени не можа да устои и след кратко колебание се предаде.

— Е, хайде, малък разбойнико. Скачай вътре, преди да ни е видял някой. — Тя го качи в камионетката и вдигна предупредително пръст. — И внимавай: само едно излайване и ще те сваля.

Цялото му тяло заедно с опашката се завъртя, сякаш разбираше какво му се говори. Джени се качи след него и запали двигателя. Брет беше в другия край на двора и връзваше конете.

— Лягай на пода, Рипър — заповяда Джени. — И двамата ще загазим, ако ни хване Брет.

Кавалкадата от коне и камионетки беше изпратена от двамата мъже, които оставаха в Чаринга. Джени ги настигна при първата порта и вече знаеше, че пътуването няма да бъде лесно.

Пътят към Караджонг бе обсипан с дупки. От конете и превозните средства се вдигаше прах, който се стелеше на талази, залепваше по потната й кожа и я дразнеше. Направи грешка, като си облече новите дрехи.

В продължение на пет часа тя гълта прахта и единствената гледка пред нея бяха каросериите на предните камионетки. С всеки изминат километър другите шофьори караха все по-самонадеяно. Бирата си оказваше своето въздействие, съдейки по резките движения на колите.

Главният вход на Караджонг представляваше наскоро боядисана голяма порта с две крила от ковано желязо, а на дъгообразния връх имаше зелен герб. Това беше внушително въведение, но не можеше да се сравни с гледката на самата къща.

Верандата и терасите в колониален стил изпъкваха на фона на медния цвят на тухлите; около колоните се виеха цветни декоративни тропически и червени ясминови храсти, които придаваха на къщата стил и красота. Поддържаните градини и разкошът говореха за голямо богатство и влияние — също и увереност в собствената им значимост. Всичко беше така, както го беше описала Матилда, и Джени изпита същото смущение. После се сети за смелата защита на Матилда на собствената й земя и разбра, че няма защо да изпитва неудобство. Случилото се преди принадлежеше на миналото. Сега времената бяха други — дойде моментът да изглади нещата — една нова възможност за хората от Чаринга и Караджонг да се помирят.

— Внушително е, нали? — каза Брет, като се наведе от коня.

— Вероятно не толкова, колкото очаквах — засмя се Джени, — но все пак ефектно.

— Ти карай към къщата. Аз трябва да настаня конете.

— Няма ли да дойдеш и ти? — Мисълта, че ще трябва да се изправи сама пред куп непознати я плашеше.

Брет поклати глава и се усмихна.

— Аз съм само наемен работник. Ще ме настанят в едно от бунгалата. Ще се видим по-късно. — Той мерна Рипър, който започна да скимти, когато чу гласа му, и се показа от скривалището си. — Мисля, че говорихме да го оставиш в Чаринга?

Джени взе кученцето в скута си.

— Няма да създава проблеми. Може да спи тук в камионетката. Не ми даде сърце да го оставя.

Брет изсумтя.

— Жени — промърмори той и поведе конете към ливадата.

Джени не успя да му отвърне. Андрю Скуайърс вече слизаше надолу по широките стъпала на верандата, за да я посрещне. Той беше хубав мъж — забеляза Джени — и изключително уверен в себе си, но тя знаеше, че е лъжец и измамник и неговата компания не беше от най-желаните за нея.

Той се усмихна широко и стисна силно ръката й.

— Добро утро, госпожо Сандърс. За мен е удоволствие да ви видя отново.

Джени се усмихна в отговор. Чувстваше се изпотена, мръсна и имаше нужда да пийне нещо, а неговият изряден вид я дразнеше. Как можеше изобщо някой да бъде толкова чист при прахта наоколо?

— Имате много хубава къща — каза любезно Джени.

— Радвам се, че ви харесва — отвърна той и взе чантите и роклята й от колата. — Ако искате, по някое време ще ви разведа наоколо. — Сините му очи се откъснаха от нея, когато Рипър се показа от скривалището си.

— Здравей. Май тук си имаме беглец.

Напрежението изчезна и Джени се разсмя.

— Не устоях на молбата му да дойде с мен. Той може да спи в колата и обещавам, че няма да се ви се пречка.

Рипър размаха умолително опашка, когато Андрю го поглади по главата.

— Не се притеснявайте. Стига да има хигиенни навици, е добре дошъл в къщата.

Джени си промени мнението за Андрю. Май не беше толкова лош, щом харесваше Рипър. Навярно не беше и толкова страшен, колкото очакваше. Тя го последва по стъпалата към прелестната входна врата.

Когато влезе вътре, сякаш се озова в друг свят. Подът беше застлан с персийски килими, стените бяха окичени с картини и огледала в позлатени рамки. Върху безупречно полираните масички бяха поставени кристални вази с цветя. Между тях имаше старинни порцеланови съдове и сребърни купи. Джени застана под великолепния полилей и с вроденото си чувство за красота не можа да не се възхити на начина, по който кристалните капчици отразяваха светлината върху стените и тавана.

— Дядо ми го е донесъл от Венеция. Полилеят е принадлежал на богат венециански благородник — отбеляза с гордост Андрю.

— Не бих искала да съм тази, която ще го чисти — отвърна с пренебрежение Джени.

— За тази работа имаме слуги — подметна лаконично той. — Елате, ще ви заведа до стаята ви.

— Нямате ли слуги и за тази работа? — Лекият сарказъм на Джени беше завоалиран от усмивката на лицето й.

Той я погледна със сериозно изражение.

— Да, имаме, но това е първото ви идване в Караджонг и си помислих, че ще се зарадвате, ако аз лично ви покажа стаята.

Джени извърна погледа си, засрамена от язвителността си, и го последва по извитото стълбище.

— Прислужницата ще ви разопакова багажа — каза Андрю и остави раницата и роклята на леглото. — Банята е зад тази врата. Когато се приготвите, слезте долу да ви запозная с останалите от семейството и с другите гости. Няма нужда да ви казвам, че с нетърпение чакат да видят новата собственичка на Чаринга.

Усмивката му беше топла и засилваше хубостта му — ако Джени не познаваше другата страна на неговия характер, щеше да изпадне в заблуда и да реши, че той е много приятен събеседник. Тя му благодари, изчака го да излезе от стаята и се наведе да погали Рипър.

— Тук е по-различно от това, с което си свикнал, а, момчето ми?

Джени погледна кремавите брокатени завеси и покривката от същия плат върху леглото. Лъскавият под беше застлан с дебел светъл килим — идеален фон за масивните викториански мебели. Тя се приближи към тоалетката, където бяха подредени кристални шишенца с парфюми, а в една керамична синя купа, дело на прочутия Уеджууд, бяха сложени малки сапуни във формата на розички. Парфюмите бяха на Балман, Шанел и Диор. Домакините й обичаха да демонстрират щедростта си, но човек не можеше да не си помисли, че зад разточителното посрещане има някакъв скрит умисъл.

При мисълта за Чаринга, с нейните груби дъсчени подове и простички мебели, тази разкошна обстановка й се стори прекалено натруфена. Джени изпита за пръв път носталгия по Чаринга. Мисълта, че тя наистина се бе превърнала в неин дом я изненада. Домът в Сидни й изглеждаше на светлинни години от тук и Джени нямаше търпение да се върне в семплата къща във фермата.

Някой дискретно почука на вратата и прекъсна размишленията й. Джени се обърна и видя чифт одухотворени черни очи, които я разглеждаха внимателно — тъмнокожо момиче, което носеше синьо-бяла памучна рокля и колосана престилка. Беше босо и се усмихваше дружелюбно.

— Изпратиха ме да помогна, госпожо. Да разопаковам чантите, а?

Джени се усмихна.

— Ще ги разопаковам по-късно.

Усмивката на момичето изчезна и то запристъпя от крак на крак, като гледаше Джени изпод дългите си ресници.

— Господарят ми нареди, а?

Джени забеляза притеснението й и отстъпи. Нямаше смисъл да се съпротивлява, но да изпращаш прислужница, за да разопакова една раница беше малко прекалено.

Момичето се суетеше наоколо, прибираше бельото й в чекмеджетата и след като окачи роклята й в гардероба, посочи замърсените от пътуването дрехи, които Джени още не бе сменила.

— Да взема да ги изпера, а?

Джени направи гримаса.

— Няма време. След малко трябва да слизам долу.

Момичето нетърпеливо разтърси глава.

— Има много време. Ще ги почистя хубаво, а?

Джени сви рамене примирено и свали ризата и панталона.

— Как се казваш?

— Жасмин, госпожо. — Дрехите бяха в ръцете й и тя стоеше вече на прага на стаята.

Джени въздъхна и с бавни крачки се запъти към банята. След като нямаше какво да облече, имаше време да покисне във ваната, преди да слезе при семейство Скуайърс и другите гости.

Тя отвори вратата и ахна: хем стресната, хем развеселена. Банята беше толкова пищна, че можеше да я объркаш с тази в някой публичен дом. Кранчетата имаха формата на златни делфини, плочките бяха италиански и рисувани ръчно. В една ниша в ъгъла стоеше статуята на Венера Милоска, заобиколена от шишенца с ароматни соли. Пухкавите хавлиени кърпи висяха на пръчка, която ги затопляше, а светлината от кристалните лампи блестеше върху копринения халат, метнат на будоарен стол в стила на Луи XVI. Очевидно обитателите на Караджонг нямаха навика да се къпят със застояла вода.

Джени затвори очи под нежните струи и се отпусна назад на предвидливо сложената възглавничка. Това определено й харесваше и въпреки че банята беше прекалено помпозна, тя реши да се наслади на обстановката и да се поглези.

Джени загуби представа за времето и когато отвори очи, водата бе станала хладка. Излезе от ваната с голяма неохота, загърна се с една от топлите кърпи и чак тогава видя, че под кичозната Венера имаше кремове за тяло и други козметични продукти, които обаче нямаше време да изпробва, защото закъсняваше.

Жасмин беше сътворила чудо. Панталоните бяха изчеткани и изгладени, а блузата — изпрана. Как, за бога, беше успяла да се справи толкова бързо, остана загадка за Джени, но нямаше време да размишлява, защото часовникът й показваше, че ужасно е закъсняла. Беше изминал цял час, без изобщо да усети.

Облече се бързо и докато си слагаше червило и спирала на миглите, чу как пристигнаха няколко коли и как къщата се огласи от оживени приветствия и разговори. Нервите й се опънаха до крайност. Тя бе една непозната — обект на любопитство и обсъждане. Това изискваше голяма доза смелост.

Джени се огледа в огледалото и си спомни за първата си изложба. И тогава стомахът й се свиваше от притеснение, но тя умело успя да го прикрие под маската на човек на изкуството и игра тази роля, докато не се отпусна. Днес й предстоеше същото, само че вместо художник, тя беше фермер. Новопристигнала, много богата вдовица от града, която беше свикнала със светския начин на живот. Джени си пое дълбоко дъх.

— Ако се справя и този път — промърмори на себе си, — сериозно се замислям дали да не стана актриса.

Тя тръгна да излиза от стаята и Рипър заскимтя с вдигната нагоре глава.

— Стой мирно! — заповяда тя. — Ще те изведа по-късно.

Когато Джени застана в горния край на стълбището, разбра, че трябва сама да следва посоката, от която идваха гласовете, за да намери дневната. Сърцето й биеше до пръсване и й се искаше Брет да е до нея. Тя отново си пое дълбоко дъх, изправи рамене и пое дългия път надолу. Завесата беше вдигната. Време беше да започне първото действие.

Хубав, усмихнат мъж около шейсетте влезе през портала и се спря в началото на стълбището. Той я огледа с възхищение и протегна ръката си. Джени веднага се досети, че това е един от синовете на Скуайърс.

— Радвам се накрая да се запознаем, госпожо Сандърс. Казвам се Чарли. Мога ли да ви наричам Джени?

Джени веднага изпита симпатия към него. Нищо чудно, че Матилда го е харесвала — сега разбираше защо.

— Разбира се. Приятно ми е, Чарли.

Той хвана ръката й и я пъхна под своята.

— Тогава да вървим на арената при лъвовете. По-добре да приключим с това по-бързо, за да можем да седнем на някое спокойно място и да пийнем от онова питие с мехурчетата. Готова ли си да се запознаеш с баща ми?

Джени се усмихна.

— Само ако ми обещаеш да не ме оставяш на лъвовете.

Той я погледна замислено.

— Имам прекалено добър вкус, за да те оставя — пошегува се той. — Мисля, че ние двамата ще си допаднем взаимно, Джени.

Тя го остави да я води през навалицата от хора. Макар че не пропусна да забележи вперените очи и приглушените коментари, докато вървяха през тълпата, вниманието й бе привлечено от възрастен мъж в инвалидна количка.

Етън имаше сивкава кожа, носът му беше дълъг и крив, очите му под увисналите клепачи бяха почти безцветни. Набръчканите, покрити с изпъкнали вени ръце, лежаха безжизнено отпуснати върху карираното одеяло, което покриваше коленете му. Тежкият поглед, с който я огледа от глава до пети, беше жив, интелигентен и проницателен.

— Вие ми напомняте за Матилда — каза той гръмко във възцарилата се тишина, наситена с любопитно очакване. — Чудя се дали и вие сте толкова избухлива.

— Само, когато ме предизвикат, господин Скуайърс — бързо отвърна Джени със същия тон и го погледна право в очите. Актрисата, която дремеше в нея прикри изненадата от неочакваната оценка под маската на надменност.

Етън изсумтя и погледна към Чарли.

— Внимавай с нея, сине. Ако поне малко прилича на предшественичката си, ще те изгони от Чаринга с пушка, опряна в гърба ти. — Презрителният му смях беше прекъснат от силна кашлица.

Слаба, елегантна, около шейсетгодишна жена, си проправи път през множеството и донесе чаша с вода. След като му помогна да отпие няколко глътки, тя хвърли гневен поглед към Чарли.

— Нали ти казах да внимаваш да не се вълнува. Много добре знаеш, че не трябва да го предизвикваме.

Чарли стисна лакътя на Джени, сякаш искаше да се защити.

— Баща ми няма нужда някой да го предизвиква. Той просто се забавлява, както си знае.

Жената вдигна вежди и въздъхна.

— Извинете ни, госпожо Сандърс. Сигурно ни мислите за големи грубияни. — Тя протегна ръката си, отрупана с блестящи диамантени пръстени. — Хелън Скуайърс. Омъжена съм за Джеймс, брата на Чарли.

— Джени — отвърна тя на сърдечната усмивка на Хелън, стисна също така силно ръката й и с благодарност се остави да бъде отведена настрана.

— Откакто чу, че сте пристигнали, няма търпение да ви види — каза заговорнически Хелън. — Чарли беше длъжен да ви предупреди за лошия характер на баща си. Съжалявам, ако свекър ми ви е обидил, но веднъж като се разпали, трудно мирясва.

— Не се притеснявайте — усмихна се Джени, но вътрешно още трепереше от шока, причинен от думите му. — Да се надяваме, че ще се успокои достатъчно, за да поговорим за историята на Чаринга.

Тя забеляза особените погледи, които Хелън и Чарли си размениха, но преди да може да каже нещо, Чарли я отведе, за да я запознае с останалите гости.

— Ще имаш и други възможности да разговаряш с него, но засега по-добре да го оставим да се успокои — промърмори той. — Ела да те представя на останалите.

Джени се ръкуваше с хората и се усмихваше. Опитваше се да запомни имената им и роднинските отношения помежду им, докато отговаряше на едни и същи въпроси и казваше едни и същи банални неща. Чувстваше се уязвима под критичните им погледи и изпита благодарност към Чарли, когато най-накрая я изведе на верандата, за да хапнат. Тя отпи от шампанското и се опита да се отпусне. Прислужницата сложи пред нея чиния с пухкави бъркани яйца.

— Това беше едно малко изпитание за теб, нали? Мисля, че се справи доста добре — особено с избухването на баща ми.

Джени го погледна.

— Това, което баща ти каза, ми се видя много странно, Чарли. Какво, за бога, имаше предвид?

Той сви рамене и отпи от шампанското.

— Старческо бръщолевене. Не му обръщай внимание.

— Стори ми се, че думите му не бяха случайни — каза замислено Джени.

Чарли направи дълга пауза, преди да отговори.

— Предполагам, че е видял в теб нещо от независимия характер на Матилда. Онова пламъче на упорство — горделивия огнен поглед, който предвещава буря, ако я предизвикаш — усмихна се той. — Твоят контраудар просто подчерта приликата. Познавах Матилда. Не беше жена, която се забравя лесно. Трябва да се чувстваш поласкана.

Джени се замисли.

— Да, наистина съм поласкана.

Канеше се да го разпита за прекъсването на отношенията му с Матилда, но се отказа и реши, че е по-добре първо да го опознае по-добре, преди да каже каквото и да било. Той не знаеше за дневниците и може би беше по-разумно да запази съществуването им в тайна.

Той се оживи, остави салфетката настрана и се облегна на възглавничките на плетения стол.

— Имам чувството, че тази година целият Нов Южен Уелс се е събрал тук. Разбира се, няма нужда да ти казвам кого са дошли да видят. Двата месеца на клюкарстване и догадки са изострили апетита им.

— В най-скоро време интересът им ще угасне.

Джени погледна към ливадата и видя Брет, облегнат на оградата, заобиколен от няколко мъже. Два месеца. Нямаше представа, че е минало толкова много време. Зимата обаче вече наближаваше и в скоро време трябваше да вземе решение за Чаринга.

— Да заложа ли един долар?

— Не заслужават такава голяма сума — каза игриво Джени. — Кога започва парадът?

Чарли погледна часовника си.

— След около два часа. По-добре да подканя останалите да тръгват. Ще ми окажеш ли честта да пътуваш с мен?

Джени се усмихна на старомодната му вежливост и погледна към ливадата. Би предпочела да пътува с Брет и хората от Чаринга, но те изглежда вече се бяха организирали. Групата мъже се придвижваше към камионетките.

— Благодаря, Чарли — отговори. — За мен ще бъде чест.

Паметникът на загиналите през Първата световна война се намираше в края на една прашна улица в покрайнините на Уолаби Флатс. Джени беше защитена от талазите прах и омаломощаващата жега в колата на Чарли, където имаше климатик. Тя погледна навън към тълпите от хора, които вървяха от двете страни на улицата, и се зачуди откъде бяха дошли. Това бяха коняри, овчари, стригачи, помощник-овчари и магазинери. Имаше фермери, богати и бедни, в коли и на коне; хора, които водеха номадски начин на живот в прашните си фургони, натоварени с тенджери и тигани, подрънкващи ритмично отзад; жени, облечени в пъстри рокли и ексцентрични шапки водеха малки дечица за ръка; мъже в униформа крачеха гордо, окичени с лъснати медали, с килнати широкополи шапки над рунтавите вежди. Хората пристъпваха и се бутаха на фона на тъмночервената земя и пъстрото небе и образуваха калейдоскоп от най-различни цветове. Джени съжали, че не си носи скицника.

Чарли паркира колата до другите коли от Караджонг и двамата с Джени се присъединиха към тълпата на улицата. Джени се огледа за Брет сред блъсканицата и шума, но не можа да го открие. В следващите минути протяжният звук на гайда обяви началото на парада.

Начело вървеше оркестърът на Уолаби Флатс с барабани и гайди, следван от конете, чиито сбруи звънтяха тържествено. Стотици маршируващи, обути в ботуши крака, вдигаха облаци прах. Патриотично въодушевление завладя тълпата, когато повече от три поколения войници се подредиха пред паметника на загиналите през Първата световна война. Джени познаваше някои от мъжете, които сега маршируваха с вперени напред погледи, с гордо вдигнати глави, с медали на униформите, които блестяха и се полюшваха — част от тях бяха мъжете, които се грижеха за овцете в Чаринга; Джени не бе предполагала, че са воювали, защото изглеждаха твърде млади.

Сред шествието вървяха местните сановници — облечени в новите си премени, в целия си блясък. Пред множеството излезе свещеник, чието черно расо се издуваше и развяваше от вятъра. Той даде начало на тържествената служба. Оркестърът засвири стари, любими на публиката химни, и Джени бе обхваната от силно патриотично вълнение. Гърлото й се сви и очите й плувнаха в сълзи, когато положиха венец от кървавочервени макове пред паметника и едно съвсем младо войниче засвири с тръба сигнала в памет на загиналите. Последният тон заглъхна в тишината и от множеството се отрони въздишка на вълнение.

— А сега започва веселбата — каза Чарли и посочи с глава към кръчмата. Група мъже вече се бяха скупчили отпред. — До довечера едва ли ще останат много трезви глави.

Джени се обърна към него и тъгата й се стопи при вида на усмихнатото му лице.

— А ние какво ще правим?

— Обратно в Караджонг — каза енергично Чарли, — за да не изпуснем най-хубавите места за пикник.

Водите на река Кългоа се къдреха под лекия ветрец. Когато Джени и Чарли пристигнаха, под дърветата имаше разположени одеяла и кошници за пикник. Децата се къпеха в студената вода на реката и играеха футбол на тревата. Бяха опънати пъстроцветни шатри, около които вече се тълпеше народ. Имаше фокусници, гълтани на огън, боксьори, дебели брадати жени, шатра с лакомства и въртележки.

— Като домакин имам някои задължения, Джени — каза Чарли. — Ако искаш, мога да помоля някого да ти прави компания?

Тя поклати глава.

— Върви, Чарли. Аз ще се поразходя наоколо.

Той я погледна със сериозно изражение и се отдалечи. Въпреки че компанията на Чарли й бе приятна, Джени бе доволна, че той имаше и друга работа. Нямаше търпение да се поразходи сама и да опита от бонбоните и захаросаните ябълки на клечка. Звуците и миризмите на провинциалния панаир я върнаха към детските спомени от Валуна.

Тя си проправи път покрай насядалите около кошниците за пикник хора. Явно всички я познаваха и тя отвръщаше на веселите им поздрави, но за нейна радост не всички я спираха, за да си поговорят. Тя мина покрай палатката с бира, около която имаше голяма навалица. Кошът с празните бутилки вече бе препълнен и купчината нарастваше с всяка изминала секунда. Зад палатката се вихреше разгорещена свада между двама мъже, които се бутаха и блъскаха един друг, но само след минута двамата противници вървяха рамо до рамо и пееха песен на стригачите.

Джени продължи напред, като хапваше с наслада вкусните бонбони и се чудеше дали Брет не е някъде наоколо.

Най-после го съзря да стои в тълпата около ринга с боксьорите. Тя бързо си проправи път между хората, но изведнъж се закова на място. Той беше с Лорейн. Лорейн го държеше за ръката, а Брет я гледаше така, сякаш се чувстваше много удобно в нейната компания. Имаха вид на двойка, която се наслаждава на хубавия ден и на взаимното си присъствие.

Джени се обърна бързо, преди да са я забелязали. Денят, който обещаваше да бъде хубав, някак си загуби своето очарование.

Глава 15

Брет вдигна очи и видя поразеното изражение върху лицето на Джени, преди тя да се обърне и да се отдалечи. Той напълно помръкна, когато осъзна как изглеждаше отстрани тази сцена и се отскубна от хватката на Лорейн. Лорейн се бе появила малко преди това и се бе вкопчила в него като хищник в плячката си. Брет реши да избегне разправиите и изчакваше удобен момент, за да се измъкне.

— Трябва да тръгвам — каза притеснено. — Отивам да нагледам конете.

Лорейн се нацупи.

— Мислех си, че ще бъдем заедно на пикника. Кошницата ми е под дърветата край реката.

— Не мога да ям преди състезанието, Лорейн. — Той забеляза искриците на упорство в очите й. — Освен това обещах на Скуайърс да изпия с тях по едно питие.

— По-вероятно е да си дал обещание на онази Сандърс — подметна подигравателно тя. — Само се излагаш, Брет Уилсън. Жените като нея се интересуват единствено от пари. Обзалагам се, че вече си е паднала по Чарли.

— Не мери другите с твоя аршин, Лорейн — отвърна навъсено Брет.

— Негодник — изплю се тя. — Не знам какво изобщо съм намирала в теб, но ако си мислиш, че работата ти с онази Сандърс е опечена, жестоко се лъжеш. Тя е една от тях. Една от богаташите, а ти си само наемна работна ръка. — Тя радостно се завъртя на пети и се отдалечи, като високите й токчета потъваха в меката пръст на ливадата.

Брет проследи с поглед оттеглянето й. Бе жегнат от думите й. Не смяташе, че е права. Интуицията му подсказваше, че Джени не е като Скуайърс и това, което виждаше, потвърждаваше неговото мнение. Богатството и силата на парите нямаше да й повлияят. Брет се промъкна между тълпата и се отправи към мястото, където обитателите на Караджонг правеха техния пикник.

Но като видя насъбралите се хора, се разколеба. Те представляваха живописна картина — но той не гореше от желание да бъде част от нея. Забеляза Джени, погълната от разговора си с Чарли и думите на Лорейн се върнаха с пълна сила. Чарли й говореше нещо, а тя го слушаше с оживено изражение на лицето. Изглежда се наслаждаваше на вниманието му и обкръжението наоколо не я притесняваше ни най-малко.

На земята, под дърветата уилга, бяха постлани одеяла. Под сянката им имаше столове и маси, застлани с ослепително бели драпирани покривки, а върху тях блестяха сребърни прибори. Дамите от Караджонг бяха безупречно елегантни, с летни рокли и големи капели. Те пиеха шампанско от високи кристални чаши, смееха се и бъбреха непринудено с гостите си. Старият Скуайърс, седнал под един голям чадър, дирижираше семейството си. Димът от пурата се виеше над главата му, докато раздаваше отсечени заповеди и властваше над гостите. Хелън, както обикновено, се въртеше около него и търпеше покорно лошото му настроение, докато съпругът й Джеймс раздаваше питиета на гостите.

Вниманието на Брет бе привлечено единствено от Чарли и Джени. Не можеше да не признае, че двамата си подхождаха. Въпреки че Чарли беше по-стар от нея с цели четирийсет години, той все още изглеждаше много добре и знаеше как да се държи с жените.

Освен това беше богат. Брет не можеше да пренебрегне този факт. Чарли можеше да й предостави всичко, което би поискала, макар и да бе човек, който се интересуваше преди всичко от увеличаване на имотите си.

Брет си тръгна, преди някой да го е забелязал. Нямаше какво да прави сред тези хора. Щеше да се чувства излишен. Поболяваше се при мисълта, че Джени му се изплъзва. Какво би могъл да й предложи той сега, след като беше опитала от живота на богатите фермери? Тя вече имаше всичко.

Джени не бе виждала подобен пикник. Храната бе изобилна — студени меса и салати, пушена сьомга и печени пилета, лъскави купчинки хайвер в красиви гнезда от лед. В центъра на покритата с бяла покривка маса, сред кристалните чаши и сребърните прибори, имаше огромна пирамида от плодове. Господарите на Караджонг умееха да посрещат гости. И все пак, независимо от изтънчената гостоприемност и любезните разговори, Джени усещаше, че нещо съществено липсва у тези хора и след няколко часа, прекарани в общуване с тях, тя разбра какво е то.

Това семейство се състоеше от хора с различни интереси, които не се харесваха един друг. Етън Скуайрс беше безспорният патриарх, който използваше страха, за да държи в подчинение многобройните си деца и внуци. Страх да не бъдеш пренебрегнат. Страх да не бъдеш изключен от завещанието. Страх, че богатството на Караджонг ще ти бъде отнето по някакъв начин, ако не се подчиниш мигновено на волята му. Също като повечето стари хора, той държеше семейството си като заложници и изпитваше огромно удоволствие от властта си.

Всичките амбиции, които Джеймс някога бе имал, бяха потъпкани от твърдата ръка на Етън. Чарли беше превъзходен събеседник, но безсилието му проличаваше в начина, по който говореше за плановете си за Караджонг, които не можеха да бъдат осъществени, докато баща му беше жив. Андрю беше единственият, доволен от живота си. Но макар че беше избягал на младини от задушаващото присъствие на Етън и беше избрал да прави кариера в града, той също не можеше да се освободи от влиянието на баща си. Независимо от престижното си образование, той зависеше от милостта на тираничния си баща. Всички дела на Караджонг се движеха от адвокатската му кантора и Джени предположи, че старият Скуайърс контролира целия бизнес.

Джени се одряма от изобилната храна и от изпитото вино и се облегна на възглавничките с притворени очи. Около нея се водеха безцелни и безсмислени разговори, в които не можеше да вземе участие, защото не познаваше местните хора.

— Пфуй! Не съм виждал по-странна птица от тази — възкликна Чарли.

Джени отвори очи и сънено се огледа, за да види за кого ставаше дума. В следващия момент зяпна от удивление.

— Даян!

Чарли с усилие откъсна очи от аленочервения кафтан и погледна заинтригувано към Джени.

— Познаваш ли това екзотично създание?

Тя се засмя и стана.

— Да, познавам я — отвърна тя. — Не е ли прекрасна? — Тя не дочака отговора на втрещения Чарли. Даян винаги въздействаше на мъжете по този начин. Втурна се към нея и я прегърна силно.

— Какво, по дяволите, правиш тук?

— Много мил начин да посрещнеш приятелка, която е прекосила половин Австралия, за да те види — разсмя се Даян, хвана я за китките и я издърпа пред себе си. — Боже, чудесно изглеждаш, момичето ми. Животът на открито ти се отразява много добре.

Джени погледна яркочервения кафтан, който по някакъв странен начин пасваше на оранжевия шал, омотан около главата на Даян. На ушите й имаше златни обици, а на китките й подрънкваха и звънтяха множество гривни. Въпреки жегата носеше тежък грим около очите си, а парфюмът й напомняше за арабските пазари в Мароко.

— Виждам, че си решила да се смесиш с местното общество — каза Даян и се огледа, като се усмихваше на хората около тях, и добави лукаво: — Мисля, че ще дам на тези крале на вълната тема за разговор.

Джени мерна Чарли, който се приближаваше към тях.

— Хайде да се махнем от тук, за да се видим на спокойствие — предложи тя припряно.

Даян проследи погледа й и отстъпи крачка встрани.

— Няма начин. Не и преди да се запозная с всички, за които си ми писала. — Тя погледна към Чарли. — Това не е Брет, нали? Добре изглежда, но е малко старичък.

— Дръж се прилично — притеснено зашепна Джени. — Това е Чарли Скуайърс.

Очите на Даян, очертани с черен молив, се разшириха от учудване.

— Нали не онзи подлец Скуайърс?

— Синът му — измърмори Джени, докато Чарли се приближаваше към тях.

Даян изглеждаше като пъстроопашат папагал сред ято врабчета. Чарли я пое и я заведе при другите, за да я представи. Гривните й подрънкваха, докато се ръкуваше и разнасяше чашата с шампанско. Усмивката не слизаше от лицето й, а другите жени я разглеждаха втрещени.

Джени знаеше, че Даян изпитва огромно удоволствие да бъде център на вниманието. Открай време беше така и тя предполагаше, че ексцентричните дрехи и екстравагантните обноски на приятелката й до голяма степен се дължаха на факта, че е била изоставена като малка. Даян беше решена да не позволи никога повече да я пренебрегват или да не я забелязват. Това беше нейният начин да остави следа, да се бори с безразличието и анонимността, от които бе страдала като сираче.

Даян най-после се измъкна от групата обожатели и рамо до рамо, двете с бавни крачки се отправиха към брега на реката. Слънцето се придвижваше надолу по небосклона и откъм реката задуха приятен ветрец, който разхлади въздуха.

— Даян, как успя да ме откриеш? — най-сетне можа да я попита Джени.

— Купих една стара каравана от един приятел художник, който се върна от западното крайбрежие. Изложбата мина много добре и бях невероятно изтощена. Имах нужда да се махна и да си отдъхна — засмя се Даян. — Как може човек да си отдъхне тук! Хиляди километри открито пространство, без да срещнеш жива душа. Не мислех, че ще стигна някога до Уолаби Флатс, камо ли до Чаринга.

Джени я изгледа с удивление.

— Карала си от Сидни дотук? Ти? Ти, която вземаше такси, за да обикаляш по магазините?

Даян сви рамене.

— И преди сме го правили, защо не и сега.

— Тогава бяхме осемнайсетгодишни, Даян, и нямахме капка разум в главите си. Тръпки ме побиват, като си помисля на какви опасности се излагахме, докато обикаляхме из Африка и Европа.

Даян прехапа устни и в очите й просветнаха палави искрици.

— Но ни беше забавно, нали?

Джени си спомни студената, влажна квартира в Ърл Корт и тъмните улички, по които се прибираха след работа от онзи бар в Сохо. Спомни си мръсотията и мухите в Африка и настойчивия интерес на чернооките араби в Маракеш. Сети се за другарството и безгрижния живот с останалите австралийци, които търсеха приключения, за приятното усещане да си свободен и без задължения към никого. Опасностите само подслаждаха удоволствието от пътуването. Напълно невежи и наивни, те се радваха на живота. През тази година завързаха много приятелства, споменът за които щеше да остане завинаги в тях.

— Още не мога да повярвам, че си тук — каза Джени. — Боже, колко е хубаво да те видя отново.

Даян я погледна открито.

— Дойдох, защото се притесних за теб. Написа ми само няколко кратки писма. Имах усещането, че нещо не е наред, въпреки че ти не споменаваше нищо.

Джени я прегърна.

— Всичко е наред. Просто се поувлякох в дневниците и се оставих на въображението да ме води. Хубавото е, че имах свободно време и възможност да приема новото си положение, а и по някакъв странен начин дневниците ми помогнаха да разбера, че и след нещастието има живот. Примерът на Матилда ме накара да осъзная, че е време да се стегна и да загърбя миналото.

— Значи мислиш да се връщаш в Сидни?

— Не е задължително — предпазливо отговори Джени.

— Това колебание има ли нещо общо с известния ни Брет Уилсън?

Джени се изчерви.

— Не ме занасяй. Той е тук с приятелката си.

Даян я погледна замислено, но не каза нищо.

— Май е време за следващото надбягване. — Хората започнаха да се тълпят и образуваха кръг около трасето. — Има ли някой интересен ездач?

Джени сви рамене.

— Нямам представа — призна искрено Джени. — Това е последният кръг за ветерани преди финалите.

Двете си проправиха път през тълпата и не след дълго бяха завладени от всеобщото вълнение, докато наблюдаваха подготовката на конете и ездачите за старта. Конете явно усещаха, че предстои нещо, защото пристъпваха на едно място, пръхтяха и се бутаха един в друг със стиснати зъби и вдигнати нагоре бърни.

Както и при останалите надбягвания, състезателите бяха хора, които живееха и работеха в пустошта. Фермери, помощник-овчари, стригачи и управители на овцеферми. Всеки от тях беше облечен в цветовете на своя спонсор.

Тълпата притихна. Конете и ездачите застинаха в напрегнато очакване. Стартовият флаг затрептя на вятъра. В следващия миг те се откъснаха от стартовата линия сред облаци прах и насърчителния рев на зрителите.

Трасето минаваше по тясна права отсечка, после се виеше нагоре по хълма през горичката и покрай кулите на термитите. Зрителите загубиха от поглед водачите, но въпреки че вече два дена наблюдаваха надбягванията, нищо не можеше да охлади ентусиазма им, докато проследяваха прашната диря, носеща се над храсталака. Мина доста време преди първият ездач да се появи между дърветата и да се спусне надолу по стръмнината към долината. Копитата на коня се хлъзгаха по земята, мощните му дробове шумно изтласкваха въздуха. Конете се промъкваха между редицата от дървета и препускаха по неравната земя. Ездачите стискаха юздите с всички сили, навеждаха се плътно напред към потните шии и подвикваха в наострените уши на животните. Финалът наближаваше и само един от тях можеше да е победител.

Джени и Даян, както и останалите, закрещяха от радост, когато един от овчарите на Караджонг победи.

— Фюу-уу! Това е по-вълнуващо и от надбягванията за купата в Мелбърн — каза Даян. — Искаш ли да участваме в залаганията за следващия кръг?

— Каква великолепна идея, дами? Искате ли да ви помогна?

Чарли се усмихваше срещу тях.

— Предполагам, че искаш да заложиш на твоя управител за първото, второто и третото място, Джени? Вероятността да не спечели първото място е много малка, но можеш да се застраховаш.

Джени старателно избегна настойчивия поглед на Даян и подаде пет долара на Чарли.

— Защо пък не? Ще заложа обаче само на първото място. Той все пак носи цветовете на Чаринга и съм сигурна, че знае какво прави.

— Защо вероятността да не спечели първото място е толкова малка? — попита Даян и подаде една банкнота.

Чарли се засмя.

— Защото печели три години подред. Тази година обаче Караджонг има тайно оръжие и предполагам, че водачеството на Брет като „Крал на хълма“ ще приключи. — Погледът му се насочи към един кльощав младеж с хитро изражение на лицето, който седеше с изправена стойка върху петнист кон.

— Динго Фаули вече спечели тазгодишните надбягвания в Куинсланд и Виктория и показа много добри резултати в големите горещини. Отдавна не съм срещал толкава добър ездач.

Джени проследи с поглед флегматичната му походка и се обърна към Даян, която я наблюдаваше внимателно.

— Е, хайде, покажи ми го — подкани я нетърпеливо. — Искам да знам за какво си дадох петте долара.

Джени огледа подредените в линия състезатели. Брет беше яхнал кафявия жребец настрани, а върху зелено-златната му риза стоеше емблемата на Чаринга, стилизирана като аборигенска рисунка. Изглеждаше красив и застрашителен върху седлото, силните му ръце държаха под контрол неспокойния кон. Погледите им се срещнаха и се задържаха. Заговорническото му намигане ги отдели от всички други и ги привлече един към друг.

Даян възкликна чувствено.

— На това му викам тайна, която си струва да бъде запазена. Нищо чудно, че не ти е останало време за писма.

Джени усети как я обливат горещи вълни и отмести погледа си от Брет.

— Даян, имаш много мръсно подсъзнание — каза отбранително. — Предположението ти няма нищо общо с действителността. От целия уикенд, сега го виждам за първи път.

— Така ли? — промърмори замислено приятелката й.

Стартовият флаг бе вдигнат нагоре и Брет стисна здраво юздите. Стролър потрепваше под него и нервно пристъпваше с крака в напрегнато очакване. Петнистият кон на Динго Фаули се буташе и риташе точно до него, но Брет бе концентрирал цялото си внимание върху трасето. Беше чул за способностите на Динго да язди добре в горещо време и бе решен да го победи. Трябваше да запази репутацията си и да спечели първото място. Освен това Джени стоеше сред публиката, а той носеше цветовете на Чаринга и искаше да запази титлата си на „Крал на хълма“ повече от всякога.

Флагът се спусна рязко надолу и Стролър се отцепи от редицата, шия до шия с петнистия кон. Тясното трасе беше стръмно и изорано на коловози. Ботушът на Динго риташе стремето на Брет, опитвайки се да извади крака и да наруши равновесието му. Когато направиха първия завой на върха на хълма и препуснаха на зигзаг през храсталака, Стролър удължи разкрача си и се откъсна напред.

Клоните на дърветата ги шибаха отляво и отдясно, копитата се удряха в сухата земя и храстите и адреналинът им се покачваше с всяка изминала минута. Пред тях се изпречваха кулите на термитите — високи почти човешки бой грамадни барикади, които трябваше да бъдат заобиколени със заучена бързина, каквато се постигаше само с години работа по събиране на стадата.

Ездачът и конят се покриха с пот и прах в усилието си да стигнат до светлия тунел в края на храсталака. Динго отново препускаше плътно до него, почти легнал с цяло тяло върху коня и за сетен път се опита да изрита крака му от стремето.

Когато излязоха от сянката на дърветата, слънцето ги заслепи и те стремително си запробиваха път през високите храсти към гребена на хълма. Светът беше сведен до калейдоскоп от жега и прах, барабанен ритъм на копита и мирис на пот. Брет обърна Стролър, за да се спуснат по стръмния склон надолу. Усещаше, че Динго е непосредствено зад него.

Копитата се плъзгаха по каменистата почва, мускулите на коня се свиваха и могъщите дробове изпомпваха въздуха, докато стройните му крака се бореха да запазят равновесието на тялото. Когато стигнаха до последната равна местност, конят и ездачът бяха покрити с пот и мръсотия. Финалната линия се простираше пред тях, но виковете на тълпата не се чуваха, заглушавани от тропота на копитата. Динго яздеше наравно с него, главата на петнистия кон почти опираше до главата на Стролър.

Ревът на пъстрата тълпа ги посрещна и конете плавно забавиха ход, докато успеят да спрат. Стролър прекоси финала пръв, изпреварвайки петнистия само с една глава разстояние.

— Добра езда, приятелю — провикна се Динго, — само че следващата година няма да е толкова лесно.

Брет обърна Стролър срещу него и сграбчи кльощавия дребосък за яката на ризата. Едва се сдържаше да не го удари.

— Само да си опитал отново мръсните си номера, ще ти избия всичките зъби и ще те накарам да лижеш прахта от, земята — изръмжа той.

Динго го погледна подигравателно, но с невинно изражение на лицето.

— Какво да опитам?

Брет устоя на импулса да го свали от коня и да му смачка физиономията. Семейство Скуайърс се приближаваха с наградата и той предпочете да не прави сцени пред очите на толкова много хора.

— Старият ти номер с ритането на стремето, Динго — изсъска той в лицето му. — Поне да беше измислил нещо по-оригинално.

Когато Брет го освободи от хватката си, дребосъкът се изсмя цинично.

— Ще се видим догодина, ако ти стиска. — Той се завъртя и тълпата от почитатели го обгради веднага.

Брет скочи от коня, започна да събира юздите и едва не падна, притиснат между Лорейн и коня. Тя се хвърли на врата му, устните й го задушиха с целувки, по-досадни и от конска муха.

— Страхотно — задъхваше се тя. — Беше невероятен. Знаех си, че ти ще победиш.

Той се опий да я отблъсне, но тежките юзди в ръцете му пречеха да се освободи от хватката й.

— Лорейн — каза грубо. — Махни се от мен. Ставаш за посмешище пред хората.

Тя хвърли поглед през рамото му и Брет улови лукавата искрица в очите й. Лорейн се засмя и го целуна право в устата.

— Моят герой. — Тонът й беше саркастичен, примесен с нотка на триумф и когато най-сетне се отдръпна, Брет разбра причината за ликуването й.

Джени стоеше на няколко крачки от тях. Изразът на лицето й, преди да се обърне и да изчезне в тълпата, ясно показваше, че е видяла разигралата се сцена.

Брет разтърси Лорейн за раменете.

— Какво си мислиш, че правиш? Между нас всичко е приключило, защо причиняваш само неприятности?

— Не е приключило, докато аз не кажа — тросна се тя. — Няма да се отървеш толкова лесно от мен, Брет Уилсън.

— Коя е тази пачавра? — Даян както винаги засегна въпроса по същество.

— Лорейн — каза Джени с равен тон. — Приятелката на Брет.

Даян изсумтя.

— Не говори добре за вкуса му. — Тя сложи хладната си длан върху ръката на Джени. — На твое място не бих се притеснявала, Джен. Тази история няма да продължи дълго.

— Че кой се притеснява? — отвърна безгрижно Джени, но тонът й не съответстваше на унилото й настроение в този иначе хубав и слънчев ден. Прииска й се сега да е в Чаринга.

— Джени, баща ми иска ти да връчиш наградата на победителя.

Джени погледна Чарли ужасено.

— Но защо точно аз?

Той се усмихна.

— Защото ти си собственикът на фермата, която победи в надбягването. Хайде, ела.

Джени погледна безпомощно към Даян и тръгна с неохота към групата хора, наобиколили Брет. Тя чу приглушения говор и забеляза вперените в нея очи, но единственото нещо, което виждаше, беше самодоволното лице на Лорейн, изправена до Брет.

Етън я погледна злобно от инвалидната си количка.

— Поздравления — изръмжа той. — Това е късметът на аматьора, разбира се. Следващата година победата ще бъде наша.

Джени пое статуетката, която представляваше кон с вдигнати във въздуха предни крака, и се обърна към Брет. Той пристъпи напред леко начумерен и ядосан.

— Поздравления — каза студено Джени и обърна глава настрани тъкмо навреме, за да избегне целувката по бузата.

— Джени — прошепна тихичко Брет в косата й. — Не е така, както изглежда.

Тя го погледна право в очите и там видя нещо, което накара сърцето й да забие по-силно, но после зърна собственическия жест, с който Лорейн държеше ръката на Брет и разбра, че се е подвела.

— Ще се видим в Чаринга, господин Уилсън.

Когато се обърна към Чарли и Даян, Джени чу кикотенето на Лорейн и се насили да вземе чаша с шампанско и да се включи в общия разговор, сякаш не се бе случило нищо. И все пак нещо се бе случило. Каква игра играеше Брет? И защо очите му говореха едно, а вършеше съвсем друго?

Остатъкът от деня се стопи бързо. Палатките и шатрите на панаира бяха събрани. Джени се извини на Чарли и другите, уговори се с един от овчарите да върне камионетката в Чаринга и се качи в ярко боядисаната каравана на Даян.

— Добре дошла в Тревър — каза Даян и завъртя ключа в стартера. — Има всички екстри, дори и климатик.

Джени хвърли един поглед назад. Импровизирано легло заемаше голяма част от пространството, от тавана висеше саронг от Бали, скицници и стативи лежаха струпани върху резервните гуми и тубите с вода.

— Това ми напомня на нещо — каза тя с усмивка.

Даян се разсмя.

— Точно така. Тревър би могъл да е близнак на Алън.

Джени се облегна назад и се загледа в бързо сменящия се пейзаж. Алън беше името на караваната, с която пътуваха в Европа. Купиха я в Ърл Корт. Беше боядисана в синьо, от едната страна беше изрисувана огромна вълна, а от другата — слънце, луна и звезди. Целият покрив бе зает от австралийското знаме, а върху задните врати се смееха огромни слънчогледи. Тревър пък имаше от двете си страни изрисувани оранжеви пламъци, черепи на вратите, а на покрива — символи за забрана на използването на бомби. Послания на едно друго поколение, но по същество — едни и същи.

— Чудно ми е какво ли е станало с бедния стар Алън?

Вниманието на Даян беше изцяло погълнато от преодоляването на трудното трасе, докато следваше колите на Скуайърс.

— Вероятно още е в движение — каза с тъга в гласа. — Беше много хубава кола.

После замълчаха. Когато Даян отби в алеята пред Караджонг, Джени се усмихна на реакцията на приятелката си.

— Каква невероятна къща. Чудесна е.

— Почакай да влезеш вътре — каза хитро Джени.

В преддверието ги посрещна Хелън.

— Надявам се, нямате нищо против да сте в една стая? Къщата е препълнена с гости.

Джени и Даян се усмихнаха една на друга, видимо доволни.

— Ще бъде като в добрите стари времена, Хелън. Няма проблем.

Джени заведе приятелката си до стаята и я пусна да влезе първа, за да може да разгледа по-добре обстановката.

— Боже мили, Джени! Започваш да се смесваш с богатите и известните. Никога не съм виждала подобно нещо. — Даян гушна развълнувания Рипър и се заразхожда из стаята като плъзгаше длан по украсата, разглеждаше шишенцата с парфюм и отваряше шкафовете и чекмеджетата. Когато влезе в банята, тя нададе писък.

— Този, който е сътворил това, заслужава да бъде разстрелян — засмя се тя. — Виждала ли си някога по-ужасна скулптура от тази? Горката Венера.

Джени на свой ред се разсмя.

— Наистина има много самодоволно изражение. И твоето ще стане същото, ако не си намериш друго занимание и седиш тук по цял ден.

Даян се хвърли на леглото и се изтегна под последните лъчи на слънцето.

— Не е като стаята от детските ни години, а? Все имам чувството, че сестра Майкъл ще се появи отнякъде.

Джени потрепери.

— Не ми припомняй. Не бих искала да я видя отново — нито нея, нито онова ужасно място.

Даян се облегна на лакът и изведнъж стана сериозна.

— Все пак беше по-добре, отколкото при някои семейства.

Джени нямаше да забрави никога ужаса, преживян в първото семейство, което я осинови. Не искаше да си спомня как вторият й баща се промъкна през нощта в стаята й и ужасния скандал, който се разрази, когато тя избяга с писъци при съпругата му. Тя не й повярва. Каза й, че е лъжкиня, че е отмъстително, малко, зло същество и я върна обратно в Даджара.

Преподобната майка прие думите й на сериозно и беше много мила с нея, но сестра Майкъл й просъска, че трябва да мълчи и да стои мирна, независимо от това, какво става. Джени трябваше да изтърпи още една година, преди да дойде спасителното предложение от Валуна.

Тя се усмихна бодро, решена да не позволи на спомените да я безпокоят.

— Искаш ли да се изкъпеш първа? Имаме три часа до танците в плевнята.

Джени вече бе облечена и почти гримирана, когато Даян излезе от банята. Носеше тъмнолилава права рокля с голямо деколте, извезана със сребристо ламе, която показваше дългите й почернели крака. Косата й беше хваната със сребърни фиби, няколко свободни къдрици обрамчваха лицето й. Аметистови обици и колие проблясваха върху ушите и шията й.

— Прощален подарък от Руфус — засмя се тя. — Не са лоши, нали?

Джени ги разгледа и погледна унило към собствените си обикновени халки и медальон.

— Караш ме да се чувствам зле облечена — призна обезсърчено.

— Глупости. Роклята ти е страхотна, имаш нужда единствено от кехлибарения ми комплект и от свестни обувки. — Даян започна да тършува в една огромна пътна чанта и извади триумфално чифт обици.

Джени се любуваше на начина, по който среброто се съчетаваше със зеленото на роклята, когато на вратата се почука и влезе Хелън.

— Закъснели ли сме? — Джени погледна елегантната черна рокля, която откриваше белите, изящни рамене на Хелън, семплите перлени обици и късото перлено колие, които сигурно струваха цяло състояние.

По-възрастната жена се усмихна.

— Съвсем не. Дойдох, да си побъбрим и да се уверя, че не ви липсва нищо. — Тя огледа Джени и Даян с непресторено възхищение. — Колко сте хубави — каза с въздишка. — Мъжете ще се надпреварват да ви канят.

Джени се почувства смешна и недодялана пред тази елегантна, изтънчена жена и погледна нервно Даян.

— Нали не смятате, че сме попрекалили?

Хелън се разсмя.

— Разбира се, че не сте. Кога друг път ще ви се отдаде възможност да се издокарате и да се забавлявате така? — Тя докосна морскозелената рокля на Джени. — Прекрасна е. Цветът подчертава очите ви — въздъхна тя. — Не мога да сложа нещо зелено, без да изглеждам бледа и изморена. Мразя да съм толкова откровена.

Джени погледна копринения рус кок, завит в сложна плетеница на тила на Хелън.

— Винаги съм завиждала на блондинките.

Хелън я докосна с нежната си ръка.

— Изглежда, че сме сформирали взаимен почитателски клуб — засмя се тя хлапашки. — Нали няма да се обидите, ако ви дам един малък съвет?

Джени преглътна и бързо погледна към Даян. Къде ли бе сбъркала? Какво табу беше нарушила този път?

— За обувките, мила. Твърде ежедневни са. Почакайте малко, ще донеса един чифт от моите.

Когато Хелън излезе, Джени и Даян си размениха притеснени погледи.

— Ами пръстът ми? — прошепна припряно Джени. — Ако обувките й са твърде тесни, никога няма да мога да си пъхна крака вътре.

— Не ме питай — отвърна Даян. — Да се надяваме, че не са прекалено старомодни, защото каквото и да стане, ще трябва да ги носиш, в случай че ти станат.

Хелън се върна след няколко минути. Носеше кутия с емблемата на световноизвестна модна къща.

— Предполагам, че носим един и същи номер. Пробвайте ги.

Обувките бяха изработени от много светла фина коприна и й паснаха, сякаш бяха направени по поръчка специално за нея. Токчетата бяха остри и високи, а върховете бяха украсени с перли. Джени чу ахването на Даян и погледна към Хелън.

— Прекрасни са — каза задъхано. — Не знам дали ще се осмеля да ги обуя.

— Глупости — отряза Хелън. — Задръжте ги. Роклята, за която са купени е безнадеждно излязла от мода и вероятно няма да ги сложа повече, защото подобни неща не ми отиват на годините. А сега да вървим. Като домакиня трябва да съм първа там и след като вече сте готови, можете да дойдете с мен.

Огромната плевня се намираше на около три километра от къщата и те отидоха до там с кола, за да не си развалят тоалетите. Плевнята миришеше на сено, но заради събитието беше из лъскана до блясък. До вратата беше издигнат бар, а покрай стените имаше бали със сено за сядане. На импровизираната сцена група мъже, облечени в американски каубойски дрехи, настройваха инструментите си. От гредите висяха знаменца и балони.

— Това усещане ми е познато — каза Даян и кимна в посока на групичката момичета, които седяха като на тръни в ъгъла. — Спомняш ли си колко ужасно е да чакаш да те поканят на танц?

Джени кимна. Споменът все още беше твърде ярък в съзнанието й, макар и да не се сещаше Даян някога да е била без кавалер. Взеха си от шампанското, което им предложи Андрю, и започнаха да наблюдават пристигащите гости.

— Още не е дошъл — промърмори Даян. — И нея я няма.

Джени нямаше нужда от пояснение, за кого става дума, но успя да избегне разговора, тъй като Джеймс и Хелън излязоха на дансинга, за да открият танците. Не й остана време да се чуди къде е Брет, защото Чарли я издърпа и те се завъртяха във вихъра на полката.

Скоро всички в хамбара танцуваха. Джени не можеше да си поеме дъх от танци с мъже, които не беше виждала никога преди. Младежи с потни длани и дъх, вонящ силно на бира, я въртяха на дансинга, докато не й се зави свят. Брадясали овчари я настъпваха и надничаха в деколтето й. Изпотена и изтощена, тя успя най-накрая да се отскубне от навалицата и се строполи на една бала сено, за да си поеме дъх.

Грижливият Чарли беше изчезнал някъде, Даян не спираше да танцува устремно на дансинга в обятията на един много красив овчар, който имаше щастието да я покани пръв. Без съмнение тя наистина се забавляваше много. Джени й завидя на енергията, но на нея й доставяше удоволствие и само да седи и да наблюдава как другите се веселят.

Тъкмо се канеше да отпие от чашата си, когато някой я взе от ръката й и я издърпа да стане.

— Чарли, не мога — протестът й заглъхна, когато Брет я притегли в прегръдките си.

— Танцът е бавен, но не гарантирам, че няма да те настъпвам — опита се той да надвика шума.

Джени се отпусна в прегръдките му сякаш в някакъв транс. Усещаше топлината, която се излъчваше от тялото му през ризата, чувстваше дланта му — гореща и уверена — на гърба си. Това засили значението на момента, опитният, но безчувствен начин, по който танцуваше Чарли, изглеждаше като далечен спомен. Въпреки че не си признаваше, това беше мигът, който бе чакала през цялото време. Тя се отпусна в прегръдките му и затвори очи.

Музикантите бяха много добри. Репертоарът им се състоеше от любими кънтри песни и западни хитове. Разбити мечти, разбити сърца, неспазени обещания — текстовете може би бяха твърде тъжни, но за първи път от много време насам тя се чувстваше щастлива.

— Изглеждаш много красива тази вечер, Джени — прошепна Брет в косите й.

Тя срещна сивите му очи и разбра, че комплиментът е съвсем искрен.

— Благодаря. И ти се справи чудесно на надбягването.

— Четири години подред печеля титлата — каза той с гордост, — но в момента се чувствам по-щастлив.

— Наистина ли?

Той кимна.

— Както вече ти казах, нещата не са такива, каквито изглеждат. Вече нямам нищо общо с Лорейн.

Джени го погледна внимателно, но реши да не позволява на съмненията да й развалят вечерта и те продължиха да танцуват — първо една много бърза полка, после и валс. Накрая тя започна да го умолява да спрат.

— Много ми е топло и краката ме болят — усмихна се тя измъчено. — Хайде да пропуснем този танц и да поседнем.

Брет й намери място на една бала сено.

— Мисля, че едно питие няма да ни се отрази зле — предложи той, като се опитваше да надвика шума. — Обещай ми, че няма да ходиш никъде.

Джени беше по детински поласкана, че той иска да е с нея и кимна утвърдително. Но докато го гледаше как се провира между навалицата, изведнъж се почувства много сама.

— Мисля, че вие сте красавицата на бала, госпожо Сандърс.

Джени не бе чула шума от приближаването на инвалидната количка. Двамата размениха мълчаливи погледи — един остров на взаимна неприязън и любопитство сред морето от цветове и гласове.

— Матилда беше твърде високомерна, за да участва в подобни събития. Криеше се при черните си приятели и отхвърляше всички покани.

— Сигурно е имала по-важна работа и не й е било до танци — отвърна хладно Джени. Изведнъж си представи Матилда и нейния единствен танц и това я накара да потрепери. Хората понякога могат да бъдат толкова жестоки.

Етън се приведе напред в инвалидната количка и кокалестите му пръсти сграбчиха китката й.

— Знаете ли, Чарли искаше да се ожени за нея, но аз прецених, че тя не е достатъчно добра за него. Какво ще кажете за това?

— Матилда сигурно си е отдъхнала. Вероятно и без това той не я е обичал.

Етън я пусна с презрителна гримаса.

— Любов. — Той се изплю. — Глупави жени, само за това мислите. Тук на първо място е земята, госпожо Сандърс. Тя движи всичко.

— Струвате ми се много разочарован, господин Скуайърс. Чудя се каква е причината?

Очите му се загледаха някъде настрани и той се направи, че не е чул думите й. Когато отново я погледна, лицето му бе спокойно и безизразно като на египетски сфинкс.

— Мислите ли да останете в Чаринга? — попита с рязък тон.

Джени запази хладнокръвие и го погледна, без да мигне.

— Не знам. Защо?

— Аз ще ви дам много добра цена за нея. Караджонг разраства бизнеса си с развъждане на коне. Чаринга ще стане много добра коневъдна ферма.

Брет се върна с питиетата и Джени стана, доволна че има извинение да се отърве от присъствието на стареца.

— Андрю вече ми предложи да продам Чаринга и аз му отказах. Може би, ако ми споделите истинската причина защо Чаринга е толкова важна за вас, бих могла да размисля?

Той не каза нищо, само я изгледа втренчено, преди да се обърне и да си тръгне.

— Не говореше сериозно, нали — за това, че ще размислиш? — Усмивката на Брет изчезна и между веждите му се появи дълбока бръчка.

Джени се усмихна и взе чашата от ръцете му.

— Не. Само че той не знае.

Беше почти четири сутринта, а забавата все още не стихваше. Даян изчезна някъде навън с кавалера си. Въпреки протестите Брет беше въвлечен от приятелите си в бърз шотландски танц, който сякаш нямаше край, а тя се чувстваше изтощена. Краката я боляха, шампанското й дойде в повече и неумолимото преследване на Чарли започна да й омръзва. Явно, че Брет нямаше да я закара обратно, както се бе надявала. Тя въздъхна, хвърли един последен поглед на танцуващите и си тръгна.

Нощта беше прохладна, зазоряваше се и небето имаше бледолилав кадифен цвят. Шумът от плевнята остана далече зад нея, Джени събу обувките си и се наслади на усещането да стъпва с боси крака по сухата земя. Дългата разходка обратно щеше да й даде възможност да се освежи и да премисли отново скъпоценните мигове, прекарани с Брет.

Къщата изглеждаше почти изоставена, прозорците светеха в полумрака като фарове, които показват пътя на заблудените моряци. Джени изкачи стълбището, като пееше и танцуваше. Тази нощ беше прекрасна — сега можеше спокойно да дочака следващия ден.

Събуди се пет часа по-късно. Даян сигурно се бе прибрала преди малко, защото лежеше облечена на леглото до нея с усукана около тялото й рокля. Рипър започна да върти опашка с надежда, че ще бъде изведен.

— Чакай първо да се измия и облека и преди да си тръгнем ще те изведа — прошепна Джени.

Мисълта за Чаринга я накара да се разбърза. Чаринга и Брет. Те бяха станали двете най-важни неща в новия й живот и тя най-сетне можеше отново да гледа с надежда в бъдещето.

Джени остави Даян да спи, спусна се бързо по стълбите и излезе на верандата. Работният ден навън беше започнал, из двора се движеха мъже и коне, а от кухнята се носеше миризмата на пържен бекон. Джени освободи Рипър от каишката, той изтича и започна да души и рови из храстите. Тя вдиша тежката смесица от миризмата на тропически храсти и прах и си помисли, че ги чака още един горещ ден, без ни най-малката надежда, че ще се появи така необходимият им дъжд.

Погледът й се плъзна през двора към бунгалото на надзирателя, където Скуайърс бяха настанили Брет. Тя се запита дали е тръгнал към Чаринга или още е някъде в Караджонг. После мярна някаква фигура, която се размърда в сянката около бунгалото и надеждата й угасна.

Това беше Лорейн. Промъкваше се през вратата с обувки в ръка, косата й бе сплъстена, а гримът около очите й се бе размазал.

Джени не беше забелязала, че се е отдалечила от верандата, докато не се намери по средата на двора. „Не трябва да си правя прибързани заключения — опита се да си внуши сама на себе си. — Лорейн най-вероятно е била с надзирателя, може дори да е прекарала нощта в някоя от каруците, зад бунгалата на стригачите, може и да е било само игра на светлината.“

— Добър ден. Забавата беше великолепна, а? — Лорейн подскачаше на един крак, докато се опитваше да обуе обувките си. Опита се да оправи разбърканата си коса, но накрая се отказа и се усмихна лукаво. — Не чакай Брет да се появи много рано в Чаринга. Тази нощ не му остана много време за сън — намигна тя. — Знаеш какво имам предвид.

Джени се задъха и пъхна юмруци в джобовете си, за да не се изкуши да хване Лорейн за мръсната коса и да я оскубе. Нямаше да позволи на тази уличница да се радва на мъката й.

— Нямам представа за какво говориш — отвърна надменно. — И какво си правила в бунгалото на надзирателя? Прекрачваш всякакви морални граници.

Лорейн се разсмя.

— Боже, боже. Говориш точно като стария ми учител. — Изражението й стана злобно и тя размаха срещу Джени кървавочервения си нокът. — Виж какво, госпожо Знатна и Велика, тази къща не е твоя и ще ходя, където си искам. — Тя тръсна глава и си тръгна, като се смееше предизвикателно. — Брет ми каза, че мога да спя при него — така че защо не отидеш да се разправяш с него?

Джени я изгледа как се качи на раздрънканата си кола и потегли, като изфорсира двигателя, преди да завие зад къщата. Тя изкачи тичешком стълбището и тресна вратата на стаята зад гърба си.

— Даян, ставай! Заминаваме.

Даян се надигна сънена, с размазан грим и разрошена коса, която закриваше лицето й.

— Какво става? — замънка тя.

Джени започна да опакова багажа си с невероятна бързина.

— Този проклет, проклет мъж — ругаеше тя, опитвайки се да не се разплаче. — Никога няма да се сетиш какво направи.

Даян се прозя и се протегна.

— Не бих могла дори да се опитам. Не може ли поне да изпием по чаша кафе преди тръгване? — замрънка тя. — В устата ми горчи ужасно.

— Не, не може — просъска Джени. — Колкото по-скоро се прибера в Чаринга, толкова по-добре. Проявих се като пълна глупачка. Време е да дочета дневниците и после се връщам в Сидни.

Тя затръшна чекмеджето и натъпка бельото си в чантата.

— Лорейн е добре дошла при Брет, а Скуайърс е добре дошъл в Чаринга — каза тя грубо. — А ти — обърна се тя към кученцето — ще трябва да свикнеш с уличните лампи.

Глава 16

Даян караше мълчаливо към Чаринга. Джени очевидно не бе в настроение да разговаря, а тя знаеше от опит, че трябва да я остави на мира и да не я закача известно време. Накрая сама щеше да си каже всичко — винаги ставаше така. Все пак беше потискащо да не знае какво се е случило с Джени, а липсата на кафе и достатъчно сън утежняваха чакането още повече.

Даян хвана здраво кормилото, докато се опитваше да следва едва забележимото трасе и съжали, че е напуснала Сидни. Не че не можеше да оцени примитивната красота на този край — призна тя, докато наблюдаваше безметежното кръжене на един самотен ястреб над обраслата с храсталаци местност — но беше свикнала с асфалтираните пътища, магазините и съседите, които живееха до нейната врата, а не на стотици километри от дома й.

Запали си цигара и погледна Джени, която не откъсваше очи от прозореца. Само да можеше да й обясни защо си тръгнаха така скорострелно от Караджонг. Какво, по дяволите, се бе случило между нея и Брет, че беше толкова ядосана?

Тишината изведнъж стана непоносима.

— Не мога да разбера как можеш дори да си помислиш да живееш в пустошта, Джен. Тук няма нищо друго, освен гола земя и небе.

Джени се обърна и очите й се разшириха от учудване.

— Няма нищо, освен земя и небе? Да не си откачила? Погледни цветовете, виж как трепти хоризонта и как тревата се полюшва като разтопено сребро.

Даян остана доволна от реакцията й. Знаеше, че Джени няма да устои и ще защити първичната красота на този край.

— Предполагам, че природата тук има някакъв суров чар — каза равнодушно, — но тези открити пространства ми действат клаустрофобично.

— Говориш безсмислици, Даян.

Даян се усмихна.

— Не съвсем. Помисли, Джен. Тук има хиляди километри без следа от човешко присъствие и в средата на тази пустош живеят шепа хора, скупчени на едно място. Ето откъде идва клаустрофобията.

— Продължавай.

Даян хвърли бегъл поглед към Джени. Видя, че е разбрала гледната й точка, но нямаше нищо лошо да поразсъждава още малко над това.

— Тези хора живеят и работят в малки затворени общества. Поддържат връзка помежду си чрез радиостанцията и от време на време се срещат на местните танцови забави, конни надбягвания, пикници и партита. Винаги едни и същи физиономии, едни и същи теми за разговор и едни и същи съперничества.

— Тези неща са еднакви навсякъде — прекъсна я Джени.

— Не съвсем. Сидни е голям град, с много хора, които не се познават. Там е по-лесно да смениш жилището си, да започнеш нова работа и да завържеш нови приятелства. Има толкава много неща, които можеш да правиш, скуката не се усеща толкова силно. Тук няма нищо друго, освен земя и овце. Изолираността събира хората заедно, защото имат нужда от общуване, то пък води до клюки и подклажда старо съперничество. Почти невъзможно е да избягаш от това. Хората много рядко напускат мястото, където живеят — особено фермерите. Те знаят и най-малките подробности един за друг, защото се женят помежду си, а и клюките бързо се разнасят. Отношенията им рядко се променят. Ако си създадеш един враг, значи си създала още поне дузина.

Джени зяпаше през прозореца.

— Даян, мисля, че преувеличаваш. Тук има предостатъчно място за всички и ако човек иска, може никога да не напусне дома си.

— Е да, така е, но този дом е населен с хора, които имат определени отношения помежду си, имат си техните съперничества и неприязън. Какво става, когато не се разбираш с тях? Когато маниерите им ти се струват селяндурски, а навиците им ти действат отблъскващо? Почти сигурно е, че ще се виждаш с тях поне веднъж седмично. Няма начин да го избегнеш — те живеят и работят в твоя имот и са част от малобройното общество, изграждащо една ферма.

Джени замълча продължително, после се обърна към приятелката си.

— Знам каква е целта ти и разбирам, че искаш да ми помогнеш. Обаче това е нещо, с което трябва да се справя сама, Даян. Затова по-добре се откажи.

Двигателят на Тревър започна да вие, когато Даян превключи скоростите, за да изкачи един стръмен баир.

— Какво стана между теб и Брет?

— Нищо.

— Не ми ги пробутвай тия! Видях ви как се гледахте един друг. Между вас определено прехвърчаха искри.

— В такъв случай и ти си сляпа като мен — каза троснато Джени. — Брет може и да е обаятелен ухажор, но двамата с Чарли са излезли от един калъп — гледат само как да те използват.

— Какво общо има Чарли с тази история?

— Нищо или почти нищо. Той е приятен събеседник — това е всичко, но неговият чар не може да прикрие факта, че се стреми да се добере до Чаринга. Същото се отнася и за Брет.

Даян се намръщи.

— От къде си сигурна, че той преследва Чаринга?

— Сигурна съм, защото той сам го каза по един или друг начин — отговори Джени, като едва си поемаше дъх от негодувание. — Откакто съм пристигнала, само това го интересува. Непрекъснато ми досажда, за да разбере какви са плановете ми, ходи по петите ми и се опитва да ме убеди да не я продавам.

— Мисля, че го съдиш прекалено строго, Джен. Видя ми се доста искрен и очевидно ти означаваш много за него.

— Хм. Толкова много го интересувам, че след като ми наговори куп сладки приказки е прекарал нощта с Лорейн.

Даян така се развълнува, че почти изгуби контрол над караваната и тя потъна в един много дълбок коловоз.

— Абсолютно сигурна ли си в това?

— Тази сутрин я видях как излиза от бунгалото му. Тя с огромно задоволство ми съобщи, че са прекарали особено бурна нощ заедно, а видът й показваше, че не лъже. — Гласът на Джени трепереше от яд.

Даян беше озадачена. Този път интуицията й я подведе. Беше толкова сигурна, че той е хлътнал по Джени и тя по него. Беше напълно убедена, че Лорейн не представлява почти никаква заплаха. Нищо чудно, че Джен беше така разстроена тази сутрин.

— Съжалявам, че не се получи нищо — каза тя предпазливо. — Мислех…

— Е, сгрешила си. — Джени се изправи на седалката и скръсти ръце пред себе си, сякаш искаше да се предпази от по-нататъшни въпроси. — Трябваше да проявя по-голям разум, а не да хлътвам по първия срещнат хубавец. Направо не знам какво ме накара да оглупея така.

— Самотата? Всеки има нужда от човек до себе си, Джен. Мина цяла година. Време е да започнеш живота си отначало.

— Говориш безсмислици, Даян, и ти го знаеш — каза решително Джени. — И така съм си добре. Последното нещо, от което се нуждая, е някакъв мъж да обърква живота ми.

— И аз разсъждавах по същия начин — подметна Даян с горчива ирония. — Обаче, откакто Руфус се върна в Англия, открих, че ми липсва повече, отколкото съм предполагала. — Тя усещаше втренчения поглед на Джени, но не откъсваше очи от пътя пред себе си. — Не искам да кажа, че няма да го преживея. Всички рано или късно свикваме с положението си — добави тя безгрижно, въпреки че всъщност не мислеше точно така.

Джени помълча известно време.

— В моя случай става въпрос по-скоро за наранена гордост — каза накрая. — Предполагам, че съм се почувствала поласкана, а и в подобно уязвимо положение много лесно се оставяш да те заблудят — точно затова съм бясна.

Даян кимна със съчувствие.

— По-добре да си бясна, отколкото да се криеш в миша дупка и да ближеш раните си. Но за да възстановиш засегнатата си гордост, преди да си тръгнеш, трябва да се изправиш лице в лице с Брет.

— Знам — отговори твърдо Джени. — И колкото по-скоро, толкова по-добре.

Даян не се подведе от престорената й решителност. Тя познаваше Джени твърде добре.

Ранното заминаване на Джени от Караджонг учуди Брет. Искаше да й обясни, че е имал снощи намерение да я изпрати до къщата, но когато най-сетне се е измъкнал от приятелите си, нея вече я е нямало. Имаше силно главоболие, а разочарованието му се усилваше от нежеланието на другите да станат от леглата, за да потеглят към Чаринга.

Търпението му почти се изчерпа, когато откри, че две момчета от аборигените бяха тръгнали на една от техните обиколки, а един от конете бе загубил подковата си. Наложи се да чака ковача на Караджонг докато подковаваше друг кон, а след като и неговият бе готов, мъжете отново бяха изчезнали и докато ги събере, загуби още половин час. В крайна сметка успя да натовари всички по камионите и когато слънцето започна да залязва зад Тжаринга, групата почти бе достигнала целта си.

Брет въздъхна облекчено, когато съзря фермата. Хипарската каравана беше паркирана пред стълбите; значи Джени си беше у дома. Докато се погрижи за конете и даде нарежданията си за следващия ден, навън се смрачи и лампите в спалните светнаха. Вече беше късно за посещения и въпреки че копнееше да я види, знаеше, че ще трябва да почака до сутринта.

През нощта спа добре и сънува виолетовите й очи и зелената рокля, която му напомняше за океана. Щом първите слънчеви лъчи докоснаха лицето му, той веднага скочи от леглото. След половин час вече крачеше през равния двор и пулсът му се ускори, когато я видя на верандата.

Джени стоеше с гръб към него и не го забелязваше, така че използва момента да я погледа. Тя се разхождаше по верандата и лъчите на утринното слънце хвърляха медни отблясъци в косата й, които му напомняха за гривата на кафявия жребец. Той се усмихна при топлия спомен за танцуващата в прегръдките му Джени и стъпките му станаха по-леки, нещо, което не му се бе случвало от дълго време.

— Добър ден, Джен. Забавата беше страхотна, нали?

Тя стоеше до стъпалата, обърната с гръб към него, и в първия момент той реши, че не го е чула. Тъкмо се канеше да заговори отново, когато тя се обърна и това, което видя, го смрази. Погледът й бе насочен някъде далече зад рамото му и лицето й сякаш бе изсечено от мрамор, защото не изразяваше никакви емоции.

— Предполагам, че за теб забавата е била страхотна, щом харесваш подобни неща. Аз обаче съм свикнала да се забавлявам по по-различен начин. — Държеше се хладно и надменно — нещо нетипично за нея.

Брет се намръщи. Това не беше жената, която танцуваше така възторжено в прегръдките му, нито пък жената, която се смееше и се държеше така естествено с него преди две вечери. Не знаеше какво да мисли. Това студено създание се намираше на светлинни години от жената, която той познаваше и обичаше.

— Какво се е случило? — тихо попита той.

Тя се взираше напред в пространството — далечна и недостижима като хоризонта.

— Разбрах, че нямам нищо общо с хората, които живеят тук — каза тя студено. — Даян се връща в Сидни след седмица, смятам да замина с нея.

Брет остана като гръмнат от нейната жестокост.

— Но ти не можеш да заминеш — едва изрече той, като заекваше от вълнение. — Какво ще стане с нас?

Най-сетне тя го погледна. Виолетовите й очи наподобяваха необработен аметист.

— Нас, господин Уилсън? Няма такова нещо като „нас“, както вие се изразихте. Аз притежавам Чаринга, а вие сте управителят на фермата. Не сте в положение, което ви позволява, да поставяте под въпрос решенията ми.

— Кучка — каза, задъхан и поразен, че се остави да бъде измамен така лесно. Тя не бе по-добра от Марлийн.

Джени сякаш не го чу.

— Моят адвокат ще ви информира за плановете ми. Дотогава можете да останете тук като управител на Чаринга.

Тя се обърна и преди да може да й отвърне, затръшна входната врата и се прибра.

Брет постоя още няколко мига, като се надяваше, че тя ще се върне. Не можеше да разсъждава, беше объркан, изпитваше силна болка. Това трябва да бе някакво жестока шега от нейна страна. Но защо? Защо? Какво се бе случило в последните дванайсет часа, за да предизвика подобна промяна у нея? Къде беше сбъркал?

Той отстъпи крачка назад, после още една и след един последен, продължителен поглед към вратата, се обърна и си тръгна. Здравият разум му говореше, че ще е по-добре без нея, но сърцето му казваше друго. Макар и да отричаше, все пак трябва да имаше някаква причина за тази внезапна промяна у нея. Той се облегна на оградата на ливадата и се замисли за нощта на забавата. Тя изглеждаше толкова щастлива тогава, сърдечна и податлива в прегръдките му, ароматът на парфюма й приятно замайваше главата му. Той почти щеше да й сподели чувствата си, когато Чарли Скуайърс го прекъсна и я отмъкна, за да танцува с останалите от Караджонг. Това беше последният им танц. Малко след това приятелите му го въвлякоха в един особено изтощителен танц и когато успя да се отскубне, разбра, че тя си е тръгнала.

Загледа се в хоризонта и очите му се присвиха. Онази нощ той излезе да я потърси, но не я намери и като се замисли сега, се сети, че колата на Чарли също я нямаше. Сграбчи перилата на оградата и кокалчетата на пръстите му побеляха. Чарлс и Джени. Джени и Чарлс. Разбира се. Как можеше да е толкова наивен и да си мисли, че има някакъв шанс с жена като нея, когато Чарлс Скуайърс можеше да й предложи много повече? Лорейн беше права за всичко. Джени бе опитала от живота на богатите фермери, бе заслепена от онзи мазен сваляч Чарли Скуайърс — и бе решила, че всичко това й харесва.

В паметта му изплуваха отделни сцени: Джени и Чарли по време на танц; двамата разговарят близо един до друг, смеят се; пият шампанско. Бяха замесени от едно и също тесто. Богати и образовани, те се чувстваха по-добре в градовете, отколкото сред дивата природа. Можеше да се очаква, че Джени няма да погледне втори път мъж, който можеше да й предложи единствено двете си голи ръце.

Изпаднал в дълбоко разочарование, Брет се откъсна от оградата и се запъти към конюшнята. Вече не го беше грижа дали Караджонг ще погълне Чаринга — каква беше ползата, щом Джени нямаше да бъде до него?

Той присви очи срещу слънцето, после оседла коня и препусна към зимните пасища. Имаше доста работа и се надяваше, че ако успее да се съсредоточи върху нея, това можеше да притъпи болката му.

Джени се облегна на вратата, сълзите се стичаха свободно по лицето й. Скъсването беше окончателно, но тя никога нямаше да забрави презрението в очите на Брет заради начина, по който се отнесе с него. Но нямаше друг избор. Ако се бе оставила да се размекне, щеше да бъде загубена.

— Божичко, Джен. Това наистина беше жестоко.

Джени изтри с длан сълзите си и подсмръкна.

— Трябваше да го направя, Даян.

— Може би. Само че не разбирам какво ти стана. Ти се прояви като истинска кучка, каквато всъщност не си. — Даян я погледна загрижено. — Сигурна ли си, че постъпваш правилно?

— Твърде късно е за колебания.

— Да — съгласи се приятелката й и добави замислено, — мисля, че ти току-що изгори всичките си мостове за връщане назад.

Джени се откъсна от вратата.

— Няма смисъл да обсъждаме повече това, Даян. Стореното, сторено. Не се гордея с постъпката си, но той трябваше да получи този урок. — Тя не издържа на открития поглед на Даян и отмести очи. — Вече съм голямо момиче — каза отбранително — и мога да си нося последствията.

— Значи мислиш, че ще можеш да се справиш, ако го срещнеш през следващата седмица?

Джени кимна. Срамът и болката, които разкъсваха сърцето й, се съвместяваха по странен начин и в момента нямаше сили да се пита как би се почувствала, когато срещнеше отново Брет.

Даян обви ръце около нея.

— Ти би могла да го направиш, но не и аз. Ако бях на твое място, още днес щях да се махна оттук. Клаустрофобията ме налегна отново.

Джени я разбра много добре, но проклета да беше, ако позволеше на Брет да повлияе на решенията й.

— Няма да се оставя да ме принудят да напусна дома си, докато аз не реша това — заяви тя. — Първо искам да дочета дневниците.

— Защо не ги вземеш с теб? Нямам нищо против да си тръгна по-рано, а можеш да ги дочетеш и в Сидни.

— Не, Даян, не мога. Матилда иска те да останат тук, в Чаринга.

— Струва ми се, че отдаваш прекалено голямо значение на тези изпокъсани тетрадки? Каква е разликата?

— От значение е за мен и за Матилда — каза тихо Джени.

Изражението на Даян стана критично.

— Ти не вземаш това на сериозно, нали, Джени? — Почудата на Даян прерасна в изумление, когато Джени не й отговори. — Да не би да искаш да ми кажеш, че духът на Матилда живее в Чаринга?

— Да, нейният дух е тук — каза Джени отбранително. — Понякога чувствам присъствието й толкова ясно, сякаш тя е в стаята с мен.

Даян поклати глава.

— Определено е време да напуснеш тази къща, Джен. Уединението ти е размекнало мозъка.

Джени я изгледа и отиде до спалнята. Когато се върна, Даян разглеждаше картините.

— Остави ги, Даян. — Нямаше сили да ги обсъжда. Беше ги нарисувала, когато смяташе да остане и сега те просто й напомняха за това, което щеше да загуби.

— Искам и ти да прочетеш дневниците на Матилда. Вероятно тогава ще разбереш защо трябва да останат в Чаринга.

На 3 септември 1938 година Матилда беше у Ейприл и Том. Новините от Европа ставаха все по-тревожни и след нападението на Хитлер над Полша, слуховете и предположенията се разпространяваха със светкавична бързина. В малката кухня цареше тишина, нарушавана единствено от отчетливия глас със силен английски акцент на радиоговорителя, който обяви, че министър-председателят Мензес ще направи изявление.

— Скъпи сънародници — започна той с уверен тон, — мой неотменен дълг е да ви съобщя, че във връзка с продължаващата инвазия на Германия над Полша, Великобритания е обявила война на Германия, вследствие на което Австралия също се включва във войната.

Ейприл и Матилда възкликнаха, а момчетата започнаха да си шушукат развълнувано.

— Нашата издръжливост и силата на нашето Отечество ще зависи от това, да не спираме производството на нашата продукция, да продължим да работим, да запазим досегашните работни места, като по този начин съхраним мощта си. Сигурен съм, че въпреки чувствата, които вълнуват всеки от нас, Австралия е готова да понесе това изпитание.

Ейприл хвана ръката на Том. В очите й блестеше надежда.

— Том, няма да се наложи да отидеш, нали? Министър-председателят каза, че е важно да не спираме да работим.

Той я прегърна през раменете.

— Това не се отнася за всички, Ейприл. Все пак, без мъже, работата във фермата ще върви трудно.

Матилда го погледна и видя в очите му трескавия пламък, предизвикан от тревожната вест. Колко ли време щеше да мине, преди той да се поддаде на заразителното войнствено настроение? Радиостанцията в Чаринга, както и всяка друга радиостанция във фермите в Нов Южен Уелс, се превърна в канал за слухове и предположения. Матилда слушаше разговорите, опитвайки се да долови настроенията, и скоро разбра, че мъжете нямаха търпение да отидат да се бият и въпреки че сърцата на жените се късаха от тревога и мъка, не можеха да устоят на изкушението да се хвалят с готовността си да се жертват за каузата.

— Овчарите в Чаринга вече се записаха като доброволци — каза тихо Матилда. — Щом чуха новините в петък, веднага отидоха и се записаха като доброволци. — Тя се усмихна тъжно. — Казаха, че сега им се отдава възможност да отидат и да покажат на останалия свят какви смели мъже има в Австралия. — Думите й прозвучаха сурово. — Ако ме питате, това е само извинение, за да си начешат крастата и да си изпробват юмруците. Много по-вълнуващо е от петъчния бой на стригачите в кръчмата.

При вида на ужасеното лице на Ейприл, Матилда замълча, но знаеше, че казаното е самата истина. Австралийските мъже биха сторили абсолютно всичко, за да докажат мъжеството си и двете много добре знаеха, че Том не е по-различен от останалите.

Ейприл погледна момчетата, които седяха смълчани около масата и слушаха разговора с ококорени от вълнение очи.

— Слава богу, че поне те са още малки — промълви тя.

— Аз не съм малък, мамо, почти на седемнайсет съм — запротестира Шон и издърпа стола си назад. Възбудата беше изписана на лицето му. — Надявам се само, че войната ще продължи достатъчно дълго, за да навърша годините за служба.

Ейприл го удари силно през лицето.

— Да не си посмял да го повториш! — изкрещя тя.

Настъпи тягостно мълчание. Шон се изправи — беше израснал много висок, кльощавите му китки стърчаха от окъселите ръкави на ризата, широкият му гръден кош едва се побираше в отеснялата, опъната до скъсване риза. По лицето му се появиха отпечатъци от пръстите на майка му, но блясъкът в очите му нямаше нищо общо с болката от удара.

— Аз съм почти мъж — гордо каза той — и съм австралиец. Ще бъда горд да отида да се бия.

— Забранявам ти! — изпищя Ейприл.

Той прокара загрубялата си от работа ръка през червенината на бузата си и каза решително:

— Няма да стоя тук и да се крия зад полите ти, докато приятелите ми се бият на фронта. Ще отида в армията, веднага щом ми изпратят повиквателна. — Огледа спокойно всички в стаята и излезе.

Ейприл закри лицето си с ръце и се разплака безутешно.

— О, мили Боже! Том, какво ще стане с нас? С какво сърце да изпратя теб и детето си на война? — Отговор не последва и тя обърна мокрото си лице към него. — Том? Том?

Той разпери безпомощно ръце.

— Какво мога да ти кажа, Ейприл? Момчето е вече на възраст, която му позволява да взема самостоятелни решения. Ще направя всичко по силите си, за да го задържа у дома, докато не му изпратят повиквателната.

Силни хлипания разтърсваха отчаяната Ейприл и Том я привлече в прегръдките си.

— Не се тормози, мила. Никъде няма да отида, докато не ме повикат — Шон също.

Матилда мерна изражението на шестнайсетгодишния Дейви и изстина. Той също беше запален от войнственото настроение на по-големия си брат и щеше да бъде трудно да го убедят, че е по-нужен тук, във фермата.

Тя стана и изведе по-малките момчета от стаята. Том и Ейприл имаха нужда да останат сами, а и не беше добре за децата да виждат майка си толкова разстроена. След като отговори на многобройните им въпроси и ги успокои, тя запали керосиновата лампа и излезе на верандата.

Матилда бе не по-малко шокирана от Ейприл от изрепчването на Том. Момчетата растяха пред очите й и тя, също като Ейприл, ги смяташе за деца. След тази вечер обаче предчувстваше, че ги чакат неприятности, защото Шон и Дейви наистина бяха почти мъже. Животът в пустошта ги бе направил твърди и жилави. Те яздеха и стреляха не по-зле от баща си, слънцето беше обгорило лицата им и бе изтъкало около очите и устните им фина мрежа от бръчици. Хората от пустошта щяха да са добре дошли в армията заради тяхната решителност и издръжливост.

През следващата година Ейприл и Матилда се бяха вкопчили в надеждата, че Том и Шон ще останат във фермата, но новините ставаха все по-тревожни и накрая австралийските мъже трябваше да нарамят оръжията и да оставят жените, децата и старците да се борят със земята и природните сили.

Мъжете не достигаха по тези места дори в мирно време, а сега положението стана направо критично. Сушата продължаваше вече пета година, дъждът беше само един далечен спомен, цените на фуража се покачиха, а дивите зайци унищожаваха и без това оскъдната трева. Матилда и Гейбриъл патрулираха по пасищата и непрекъснато местеха стадото, за да запазят крехката трева. Спяха навън, завити с одеяла, защото знаеха, че всяка загуба щеше да доведе до бедствие.

Битката в Дюнкерк постави началото на мобилизацията и австралийците се стекоха в наборните комисии, за да се запишат във Втора австралийска имперска армия. Пустошта изглеждаше по-безлюдна от всякога и Матилда се питаше още колко време ще може да поддържа Чаринга. През изминалите години на усилна работа стадото й се беше увеличило десетократно, но по-големият брой овце означаваше повече работа и повече разходи за фураж. Трудно щеше да издържи без помощта на работниците във фермата.

Дойде средата на юни, но нито едно облаче не помрачаваше яркосиньото небе. Матилда отиде до Уолаби Флатс, за да изпрати Том и Шон. Малкият град кипеше от шум и оживление. Пред хотела свиреше духов оркестър. Колите, камионите и конете бяха подредени редом с каруците, а децата тичаха наоколо — като обезумели.

Матилда остави коня на коневръза и се огледа. Видя познати лица на овчари, стригачи, помощник-овчари и фермери, видя дори и един-двама от сезонните работници, които бяха работили в Чаринга. Военната треска бе засегнала сърцето на пустошта и Матилда имаше ужасното предчувствие, че вече нищо нямаше да е както преди.

Етън Скуайърс стоеше до лъскавата си кола. Джеймс, Били, Андрю и Чарлс изглеждаха красиви в офицерските си униформи, пиеха шампанско, но смехът им бе прекалено гръмогласен и нервен и Матилда със сигурност знаеше, че въпреки голямата им начетеност, те бяха изплашени не по-малко от другите.

Момчето на кръчмаря изглеждаше прекалено младо, за да служи и тя подозираше, че както много други е излъгал за годините си. Синовете на собственика на магазина стояха мълчаливо в сянката на верандата пред кръчмата, допрели русите си глави една до друга и четяха вестник.

Вниманието на Матилда бе привлечено най-вече от жените. Лицата им бяха лишени от всякакви емоции. Те стояха с решително вдигнати глави и гледаха мъжете си, които се трупаха пред кръчмата. Бяха твърде горди, за да си позволят да проявят слабост като се разплачат, но очите им ги издаваха. Те блестяха и не се откъсваха от техните близки, които бавно се придвижваха покрай масата, където показваха повиквателните си заповеди. Те се надяваха, продължаваха да се надяват, че техните мъже няма да бъдат одобрени. Нямаше го оживеното дърдорене и патриотичните изявления, които подклаждаха клюките и слуховете. Това беше суровата действителност и нищо не беше в състояние да ги подготви за нея.

Матилда наблюдаваше всичко това с нарастващ гняв. Военните камиони пред магазина стояха в редица под палещото слънце, двигателите им работеха, ауспусите им изпускаха облаци черен дим, а шофьорите безделничеха в сянката им. Те щяха да откарат мъжете надалеч, където някакъв безименен, незнаен войник щеше да ги обучава как да убиват други мъже. И ако имаха късмет — много късмет — можеха и да се завърнат със същите камиони. Само че войната щеше да ги е променила, щеше да е пречупила духа им, точно както беше станало с Марвин.

Шофьорите се качиха в камионите и започнаха да форсират двигателите. Бащите стискаха ръцете на синовете си за сбогом, изкривената представа за твърдия австралийски мъж не им позволяваше да показват емоциите си. За жените беше по-трудно да сдържат чувствата си.

Матилда усещаше копнежа им да докоснат и да прегърнат любимите си същества, преди камионите да ги отделят от тях, но суровият начин на живот, който водеха, беше калил в тях стоманена твърдост и издръжливост. Те бяха съпруги и майки — опорните стълбове на фермите в пустошта — и от тях се очакваше да проявяват сила по време на бедствията и нещастията. Матилда виждаше каква борба водеха, за да задържат сълзите си, колко мъчително беше за майките да се сдържат да не целунат синовете си за последен път и отправи тиха молитва на благодарност към бога, че няма близки мъже, които да изпраща на война. Малката сребърна брошка, която даваха на жените като символ на тяхната жертва, не можеше да компенсира разбитите им сърца.

Матилда се отдалечи от верандата и бавно си запробива път през тълпата към Том и Ейприл. Виждаше Шон, който стърчеше над баща си — изглеждаше по-голям в кафявата униформа и широкополата шапка и сякаш беше огледален образ на Том. Ейприл плачеше без глас. Сълзите се стичаха бавно по бузите й, докато стискаше силно ръцете на двамата и ги поглъщаше с очи. По-малките момчета стояха мирни, както никога, сякаш благоговееха пред това важно събитие, без да разбират какво означаваше то за тях.

Том погледна над главата на Ейприл и се усмихна на Матилда. Беше пребледнял и тя виждаше какви усилия полагаше, за да остане спокоен.

Матилда го прегърна и се надигна на пръсти, за да го целуне по бузата. За нея той беше братът, който никога не бе имала. Заминаването щеше да отвори една голяма празнина в живота й.

— Пази се, Том — промълви тя. — Не се притеснявай за Ейприл и момчетата, аз ще се грижа за тях.

— Благодаря ти, Моли. — Той се изкашля. — Ейприл ще има нужда от теб и съм сигурен, че ще бъдеш насреща, за да й подадеш ръка.

Погали подред главите на момчетата и се спря малко по-дълго пред Дейви.

— Грижи се за жените, сине. Сега разчитам само на теб.

Шестнайсетгодишното момче кимна, като мачкаше шапката си в ръце, но Матилда не пропусна да забележи копнежа, с който очите му проследиха качването на Том и Шон на камиона и разбра, че не след дълго и той щеше да ги последва.

Камионите потеглиха и момчетата се затичаха след тях, като крещяха и размахваха шапки. Матилда прегърна Ейприл през раменете. Жените около тях се втурнаха напред, за да зърнат още един път мъжете си, но твърде скоро на хоризонта се виждаха само облаците прах и черният пушек от камионите.

— Сега идваш с мен, Ейприл. — Тонът на Матилда не търпеше възражения. — Няма смисъл да се връщаш с момчетата в празната къща тази вечер.

— Ами животните? — Очите на Ейприл изглеждаха огромни на фона на дребното й лице. — Зайците са изгризали повечето от тревата и трябва да храня стадото изкуствено.

— Все още имаш двама овчари, които могат да свършат това, Ейприл. Може и да са стари, за да воюват, но още се държат и знаят какво да правят.

Матилда си помисли за двамата възрастни мъже и отправи благодарност към Бога, че ги имаше. Двете ферми пострадаха достатъчно от зайците и сушата и без тяхната помощ щеше да е невъзможно да се опазят стадата. Ейприл щеше да има нужда от голяма подкрепа и много напътствия, за да има някаква полза от нея във фермата. Нямаше никакъв смисъл да я оставя да се отдаде на мъката си.

— Тази вечер зайците могат да изядат всичката трева, ако искат. — Тя поведе семейството към конете. — Дейви, ела утре в Чаринга, за да те науча как да събираш стадото и да стреляш по зайците. Един Господ знае колко ще продължи войната, но ние трябва да направим така, че Чаринга и Уилга да оцелеят до завръщането на мъжете.

Очите на Ейприл се наляха отново със сълзи.

— Те ще се върнат, нали, Моли?

Матилда се качи на коня и хвана юздите.

— Разбира се, че ще се върнат — каза с увереност, каквато всъщност не изпитваше.

— Матилда, как можеш да си толкова силна и така убедена, че всичко ще завърши добре?

— Така трябва — отговори тя. — Да мислиш нещо друго е равносилно на поражение.

Дните и седмиците станаха месеци и оградите, разделящи Чаринга от Уилга бяха вдигнати. Така беше по-лесно да се наглеждат двете стада, които сега бяха събрани заедно, освен това така запазваха тревата.

Матилда и Ейприл патрулираха полетата наравно с Гейбриъл и двамата овчари. Сушата вземаше своя дан и умиращите животни трябваше да бъдат освобождавани бързо от мъките им. Най-хуманният начин беше да се направи светкавичен разрез през гърлото, но Ейприл намираше този метод за твърде жесток, така че Матилда трябваше да се справя с тежката задача.

Почвата бе спечена и напукана, с дълбоки цепнатини. Дърветата стояха унили, отпуснали немощно клони към туфите сребриста трева, оцелели след набезите на зайците. Кучетата динго и ястребите станаха още по-нападателни. Стада кенгура, вомбати[1] и птици ему нахлуваха в ливадите край къщите и трябваше или да бъдат застреляни, или прогонени. Водата в реките и потоците едва църцореше и стадата оцеляваха само благодарение на водата от серните извори. Резервоарите на Чаринга още имаха някакви запаси вода, защото всяка капка се съхраняваше ревностно. Измина още една година, а нямаше никакъв знак, че ще завали.

Радиото беше единствената им връзка с външния свят и слушането на новините се превърна в своеобразен ритуал. Всяка нощ един от тях дежуреше до радиото и на сутринта осведомяваше останалите за развитието на войната.

— Министър-председателят се оттегли от поста си и Джон Къртин е сформирал новото лейбъристко правителство. Японците са бомбардирали Пърл Харбър и Хонконг е паднал.

Изведнъж войната дойде съвсем близо и Матилда и Ейприл следяха със страх събитията. Огромните безлюдни пространства на Австралия бяха в непосредствена близост до азиатските острови. Ако японците нападнеха Австралия, нямаше кой да ги спре. Страната беше останала без мъже, които да я защитават — всички се биеха някъде в Европа — и жълтата чума изведнъж стана съвсем реална заплаха.

Матилда се мъчеше да скопи един буен овен, когато чу тропота на копита. Тя заслони очи с ръка и видя Ейприл, която препускаше с развята рокля и коса през пасището, като смушкваше с пети коня, за да го принуди да тича още по-бързо. Матилда се изправи и зачака пристигането й, а сърцето й заби отсечено и глухо. Само някаква лоша вест би могла да накара Ейприл да язди така безразсъдно.

Ейприл дръпна рязко юздите, за да спре коня и скочи от гърба му.

— Дейви, Матилда. Боже мили, Дейви…

Матилда се отскубна от нея и я разтърси.

— Какво е станало с Дейви?

Ейприл не беше на себе си и Матилда й удари един шамар през лицето.

— Ейприл, стегни се и ми кажи какво, по дяволите, е станало с Дейви? — изкрещя тя.

Дребното личице застина, червените следи от шамара избиха на бузата й, тя измъкна едно листче хартия и се разтресе от плач.

Матилда се досети какво е то, още преди да прочете написаната с момчешки почерк бележка, и изведнъж помръкна. Дейви беше избягал от вкъщи, за да се запише като доброволец. Матилда погледна към Ейприл, самата тя усещаше остро болката от тази загуба и осъзна, че никакви думи нямаше да намалят страданието на майката. Ейприл се свлече на земята. Както обикновено Матилда трябваше да прояви практичност.

Тя прогони собствените си страхове, изправи я на крака и я държа в прегръдките си, докато спря да плаче. Когато хлипанията преминаха в подсмърчане, Ейприл се отдръпна и избърса лицето си в престилката. Матилда трябваше да подреди задачите по степен на важност.

— Обади ли се в наборния пункт?

Ейприл кимна и издуха носа си.

— Опитах се да се свържа, но там нямаше никой, освен портиера. Камионите са заминали рано тази сутрин.

— Той даде ли ти друг номер, на който можеш да позвъниш? Армията не може да го приеме. Той е непълнолетен, трябва да ги уведомим.

Ейприл поклати глава.

— Мъжът от наборния пункт каза, че тъй като е почти на осемнайсет, това няма да има голямо значение. Каза също, че ако се е качил на някой от камионите тази сутрин, то вече е на път към един от тренировъчните лагери и не може да се направи нищо.

Матилда обмисляше най-различни варианти, но не ги сподели с Ейприл. Нямаше смисъл да й дава напразни надежди, че едно обаждане в генералния щаб може да й върне сина, защото се съмняваше, че армията ще си губи времето да издирва още един новобранец, който се е промъкнал през наборната комисия. Имаше толкова много момчета като него, а и той скоро навършваше осемнайсет, така че защо да се отлага неизбежното?

— Ти не би могла да го спреш, Ейприл. Тази муха му влезе в главата, откакто Шон замина с баща му.

Сините очи на Ейприл отново се напълниха със сълзи.

— Той е още момче. Не искам да отива там. Том не пише подробности в писмата си, нито пък Шон, но аз чета между редовете и изрязаните от цензурата места. Там е същинска касапница, Моли. Не искам никой, от семейството ми да е там — искам си ги вкъщи. Искам да са в безопасност и да се занимават със земята и стадото. Мястото им е тук, винаги е било тук.

— И тримата са големи мъже, Ейприл, и знаят много добре какво правят — каза предпазливо Матилда. — Дейви е още млад, но е израснал по пасищата и е силен и издръжлив, освен това е невъзможен инат, каквито са всички австралийци.

Тя прегърна приятелката си, залюля я и приглади косата й назад.

— Той искаше да отиде да се бие, знаеш това, нямаше да може да го спрем.

Войната продължаваше и двете жени се бореха с природните сили и с мъката, заседнала дълбоко в душите им. Том и момчетата пишеха редовно и Матилда беше благодарна на Ейприл, че споделя писмата им с нея. Писмата бяха от огромно значение и за двете и макар че ножиците на цензора ги правеха парцаливи и трудни за четене, те бяха единственото доказателство, че мъжете са живи. Двете жени сглобяваха парченце по парченце всяка вест от мъжете и с помощта на един стар атлас следяха местоположението им.

Том и Шон бяха някъде в северна Африка, а Дейви, обучен набързо и зле, беше натоварен на кораб и изпратен в Нова Гвинея.

Матилда четеше писмата внимателно. От книгите, които заемаше от пътуващата библиотека, знаеше как всъщност стоят нещата и разбираше какво се крие зад старателно изписаните думи на Дейви. Тази информация тя пазеше само за себе си. Какъв смисъл имаше да казва на Ейприл, че войната в джунглата означава дни, а може би и седмици, прекарани в тъмнина и влага, в която нямаше никакъв начин да останеш сух? Водата разяждаше кожата, а по дрехите избиваше плесен. Горещината, съчетана с влага, отслабваше силите им, комарите сееха зараза. Отровните змии и паяци бяха не по-малко опасни от капаните, поставени от врага. Австралийските мъже се сблъскваха в джунглата със съвсем различен свят, далеч по-опасен от сухите горещини, към които бяха привикнали. По-добре беше да остави Ейприл да си мисли, че момчето й е настанено в удобна барака и го хранят три пъти на ден с пълноценна храна.

Това лято нямаше край. Малайа и Филипините също бяха нападнати. Сега, повече от всякога, беше жизненоважно да имат връзка с външния свят, затова всяка вечер се прибираха в една от двете ферми и слушаха новините по радиото.

Японците завладяха Сингапур на 8 февруари 1942 година. Старците, момчетата и изнурените от работа жени стояха онемели до радиото и се споглеждаха ужасено. Нова Гвинея беше само на един разкрач разстояние от нос Йорк в горния край на Куинсланд. Изведнъж войната стана съвсем реална, огромните безлюдни пространства изглеждаха лесна плячка сега, когато Австралия беше лишена от своите войници.

Министър-председателят Къртин настоя пред Чърчил да позволи на австралийците да защитят страната си и накрая две дивизии бяха натоварени на корабите в южна Африка и поеха дългото пътуване към дома.

— Връщат се — възкликна щастливо Ейприл. — Няма начин Том и Шон да не са на корабите.

— Те няма да се върнат тук — предупреди я Матилда. — Ще бъдат горе в северните територии, за да ни пазят от японците.

Лицето на Ейприл светеше.

— Но ще ги пускат в отпуска, Моли. Представи си само, да ги видим в Уилга, да чуем гласовете им отново. — Въодушевлението й изведнъж се изпари. — Ами Дейви? Защо не може и той да се прибере?

Матилда забеляза как двамата възрастни овчари се спогледаха разбиращо и много добре знаеше какво си мислят. Дейви се намираше в центъра на бойните действия, последното му писмо бе пътувало със седмици, докато пристигне. Нямаше почти никаква надежда да го видят преди края на войната.

Матилда въздъхна и стисна ръката на Ейприл.

— Това няма да продължи вечно — каза с успокояващ тон. — Скоро всички ще си дойдат у дома.

Оказа се обаче, че не било писано да се върнат в Австралия. Чърчил и Къртин се договориха и вместо австралийските войски, в Австралия беше изпратена една американска дивизия. Заедно с всички австралийци, Матилда и Ейприл, се почувстваха предадени от Отечеството. Как тази огромна територия би могла да бъде защитена от една шепа хора и защо Англия отказваше на австралийските войници правото да защитават страната си, след като се биха толкова храбро за самата Англия?

През следващите няколко месеца жените се бореха да надвият мъката, намирайки утеха в споделената болка и неспирната тежка работа. Въпреки лошите новини всички слушаха радио, защото то беше единствената им жива връзка с външния свят.

Матилда се бе върнала в Чаринга, за да прибере доставения сутринта фураж. Овцете бяха живи и здрави, но изхранването им представляваше безспирна въртележка. Двамата с Гейбриъл товареха чувалите на камионетката, купена преди няколко месеца, когато тя чу познатия рев на мулето на отец Райън.

— Закарай тези чували на източното пасище, Гейб. Аз ще дойда по-късно — каза тихо Матилда.

— Неприятности, господарке?

Тя кимна.

— Така предполагам, Гейб. Остави ме аз да се оправям с това. — Тя чу форсирането на двигателя, но погледът й не се отдели от свещеника.

Отец Райън беше слаб мургав мъж, който отказваше да се движи в крак с времето и все така обикаляше огромната си енория на гърба на мулето. Войната го състари и в ирландската му черна коса сега блестяха сребърни нишки, а гърбът му се прегърби под тежестта на толкова много скръбни вести.

— Лоши новини ли има? — попита Матилда, докато го чакаше да слезе от мулето и да го напои.

Той кимна. Матилда го хвана под ръка и двамата влязоха в къщата. Сърцето й биеше тревожно при мисълта за неизбежното, което й предстоеше да научи. Но не още — молеше се тя. Не беше готова да го чуе.

— Първо нека изпием по чаша чай. Лошите вести се понасят по-лесно, когато си седнал.

Матилда се засуети из кухнята, като упорито отбягваше втренчения поглед на отеца, не искаше да мисли кой от мъжете на семейство Финли няма да се върне никога у дома. Скоро щеше да разбере — нищо нямаше да може да промени неизбежното.

Отец Райън отпиваше от чая и хапваше от бисквитите, приготвени рано тази сутрин.

— Времената са много тежки, Матилда — каза скръбно. — Как се справяш сама тук?

— Гейб ми помага, момчетата на Ейприл и двамата овчари също. Събрали сме двете стада в едно, докато трае войната. Така ни е по-лесно.

— Ейприл ще има нужда от всичките си сили и кураж през следващите дни, Матилда, но ти вече знаеш това, нали? — Той се усмихна измъчено и хвана ръцете й.

Тя кимна.

— Отче, кой от тях? — попита с прегракнал глас, въпреки че не искаше да знае, защото не можеше да понесе да се сблъска лице в лице с войната тук, на земята, която обичаше с цялото си сърце.

Тишината между тях сякаш се проточи цяла вечност. Ръцете на отец Райън бяха топли и носеха утеха — едно сигурно пристанище в морето от бушуващи емоции, които пронизваха цялото й същество.

— И тримата, Матилда.

Тя го погледна невярващо, с посивяло лице и празни очи.

— Тримата? О, мили Боже! — простена тя, когато чутото я зашемети с пълна сила. — Защо, отче? В името божие, защо? Не е честно.

— Войната никога не е честна, Матилда — внимателно каза той. — Не можеш да виниш бога, че я е предизвикал. Хората предизвикват войните и се избиват помежду си. Том е убит в един окоп извън Ел Аламейн, Шон — по време на ракетен обстрел на същото бойно поле, а Дейви — от снайперистки куршум в Нова Гвинея.

Сълзи на отчаяние замъглиха погледа на Матилда при мисълта за двете момчета, които бе обичала като свои родни синове и при спомена за мъжа, който за нея бе повече от брат. Нямаше да ги види никога вече. Тази мисъл отвори в сърцето й огромна празнина, която погълна целия й свят. Нищо нямаше да бъде както преди.

Отец Райън нежно освободи пръстите си от желязната й хватка и седна до нея. Матилда облегна глава на рамото му и вдъхна едва доловимата миризма на тамян и прах. Сълзите й намокриха дрипавото му расо.

— Има и други, които споделят мъката ти, Матилда. Ти не си сама.

Гласът му звучеше успокояващо и тя се вслуша в думите му, потънала в черната бездна на скръбта — мъртвешко спокойствие, което предвещаваше буря.

— Скуайърс са загубили Били — тихо каза той. — Тази война е наистина ужасна.

Матилда се отскубна от него и започна ожесточено да бърше сълзите си.

— Да, но нищо не може да спре тези проклети глупаци да се бият, да се хвалят и да си доказват едни на други колко са велики, силни и смели, нали? — извика тя. — Ами майките, съпругите и любимите? Те водят различна война. Врагът не стреля по тях, но белезите и раните са съвсем истински. Какво ще прави Ейприл без съпруг? Как ще посрещне бъдещето без двамата си големи сина? Твоят бог има ли отговор за това, отче?

Задъхана, тя втренчи гневен поглед в него и веднага съжали за избухването си. Изпитваше гняв, да, но този гняв беше породен от скръбта и от безсмислието на войната.

— Разбирам как се чувстваш, Матилда. Имаш правото да се гневиш. През тези години се получиха прекалено много телеграми с трагични вести и аз всеки път страдам заедно с близките. Никой не може да свикне с подобно нещо.

Той направи пауза, за да намери точните думи.

— Само че именно гневът убива нашите мъже. В дъното на всичко стои неспособността да се намират мирни решения. Гневът, колкото и да помага за облекчаване на болката, няма да ги върне.

— Съжалявам, отче — Матилда преглътна сълзите си. — Но всичко това ми се струва толкова безсмислено. Хората се избиват заради парче земя. Жените се борят със сушата и бомбардировките, за да оцелеят. За какво е всичко това?

Отец Райън наведе глава.

— Не мога да ти отговоря, Матилда. Ще ми се да знаех отговора.

Двамата яздиха до Уилга в пълно мълчание, всеки потънал в собствените си мисли. Матилда се страхуваше от момента, когато щеше да се изправи пред Ейприл. Фермата се откри пред тях и тя сграбчи силно юздите.

Само при вида на Ейприл, която ги чакаше пред къщата, Матилда разбра, че приятелката й вече се е досетила защо са дошли, но тепърва й предстоеше да се сблъска с целия ужас на трагичните вести и Матилда не беше сигурна, че тази дребничка жена, която се бореше така упорито да надмогне собствената си крехкост, нямаше сега да се пречупи. Матилда потърси дълбоко в себе си последните капчици сила, за да се подготви за това, което предстоеше.

Ейприл отказа да ги пусне в къщата. Не им позволи да се приближат до нея, остана неподвижна на верандата и изслуша отец Райън с каменно лице.

Накрая, след като тишината стана непоносима, тя едва си пое дъх и каза:

— Отче, Моли, благодаря ви, че дойдохте, но точно сега искам да съм сама. — Гласът й беше безжизнен и безизразен, лишен от всякакви чувства. Тя вдигна с отчаяно упорство глава, обърна се и се затвори в къщата.

Матилда искаше да отиде при нея, но отец Райън я спря.

— Остави я. Всички хора скърбят по различен начин, тя има нужда да остане сама с децата си.

Матилда се взря в затворената врата и кимна с неохота. Реакцията на Ейприл я стъписа и разтревожи, но тя знаеше, че Ейприл ще дойде при нея, ако има нужда от помощ.

— Тогава отивам да си върша работата — проговори накрая. — Така няма да имам време да мисля.

Отец Райън поглади ръката й.

— Върви, Матилда, и помни, че Бог ще ти даде сили да издържиш.

Той шибна по главата с камшика мулето и се отправи на север. Трябваше да занесе и другите телеграми, да утеши семействата и да се помоли за тях.

Матилда го изпрати с поглед и се запита къде беше неговият бог, когато Марвин я изнасили. Къде е бил, когато Том, Шон и Дейви са имали нужда от защита. Каква беше ползата от този бог, който беше отредил на жена като Ейприл да загуби двама сина и съпруг, за да задоволи страстта за сражения на някакъв безименен, неизвестен генерал?

Тя обърна коня и се отправи към пасищата на Уилга. Сезонът за стригане на овцете наближаваше и имаше много работа, която трябваше да бъде свършена, а дори всезнаещият, всевиждащ бог на отец Райън не можеше да остриже трийсет хиляди овце.

Матилда видя Ейприл след три дена. Тя пристигна късно следобед със старата камионетка на Том. Децата седяха до нея, а каросерията беше натоварена с покъщнина.

— Връщам се в Аделаида — обяви тя, след като слезе от камиона. — Родителите ми са там и ни предложиха да живеем при тях.

Тонът й бе овладян. Матилда можеше само да предполага колко й костваше да се държи спокойно пред децата.

— Ами Уилга? Не можеш да я напуснеш просто така. Не и след целия този труд, който двамата с Том сте вложили в нея през годините.

Погледът на Ейприл беше студен.

— Какъв е смисълът от земята, когато нямам мъже да ми помагат в работата?

— Двете с теб се справихме много добре досега. Момчетата също се оправят с овцете. — Матилда се протегна, за да я хване за ръката, но Ейприл се отдръпна. — Уилга е собственост на семейството на Том от три поколения, Ейприл. Не можеш да си тръгнеш ей така.

— Тогава ми предложи някаква цена — каза тя непреклонно.

Матилда я гледаше настойчиво.

— Ейприл, имаш нужда да обмислиш всичко това. Едно прибързано решение би лишило децата ти от тяхното наследство, а ти много добре знаеш, че Том се съсипваше от работа точно заради тях.

Ейприл поклати глава, гушна най-малкото момченце и го подпря на кръста си.

— Не искам да видя тази ферма никога вече — каза с горчивина. — Всяко дърво, всяка тревичка, всеки проклет заек и овца ми напомнят за това, което загубих. Уилга е твоя, Матилда. Парите нямат значение. Ти ще решиш колко да ми платиш.

Матилда видя решителността, изписана на дребното й лице и разбра, че в сегашното й състояние, никой не би могъл да я убеди да обмисли решението си, колкото й важно да бе то.

— Не знам каква е цената на Уилга, Ейприл, но знам, че едва ли имам достатъчно пари в банката, за да я покрия. Може би трябва да изчакаш малко и да я обявиш за продан? Би могла да й вземеш добра цена и да осигуриш себе си и децата.

— Не. — Тонът й не търпеше възражение. — С Том сме обсъждали вероятността той да не се върне и двамата бяхме решили, че ти ще получиш Уилга, ако това се случи. — Тя започна да рови в дамската си чанта и извади сноп документи. — Това са документите и нотариалният акт. Ето ти ключовете от къщата. А тук — тя вдигна една купчина книги от предната седалка на камионетката — са счетоводните книги и списъците на стоката. — Тя ги хвърли върху масата на верандата. — Ти ще определиш каква цена да ми платиш и ще ми пратиш парите, когато можеш. Това е адресът ни в Аделаида.

— Но, Ейприл…

Тя махна с ръка, за да я спре.

— Ще се оправя, Моли. Родителите ми имат свой бизнес в града — няма да ми липсват пари.

— Не можеш…

— Стига, Мол. Ти си прекрасна приятелка. Не знам какво щях да правя без теб през последните няколко години. Знам, че скърбиш не по-малко от мен, но… — Очите й се навлажниха, гърлото й се сви и тя намести детето по-нагоре. — С Том решихме да постъпим така и недей да усложняваш повече и без това тежкото положение. Довиждане, Моли. На добър час.

Матилда прегърна крехката дребна жена, която бе най-близката й приятелка. Отчаяно й се прииска да започне да я умолява да остане, но знаеше, че в града тя ще се чувства по-добре — там живееше семейството й и мястото й беше сред тях. Щеше да е егоистично от нейна страна да я убеждава да промени решението си.

— Ще ми липсваш — каза тихо тя. — Вие също — добави и целуна подред момчетата.

Двете се прегърнаха за последно, Ейприл настани децата в камионетката и запали двигателя.

— Довиждане, Моли — сбогува се тя и като махна с ръка, напусна Чаринга завинаги.

Матилда остана сама на двора, който изведнъж опустя, и се запита какво щеше да прави с Уилга. Сушата траеше вече девета година и никой не искаше да купува имоти. Животните гладуваха, вълната беше нискокачествена, спестяванията й намаляваха, а зайците се умножаваха. Трудно се справяше с двете ферми дори и преди, когато Ейприл и момчетата й помагаха, и въпреки че в по-добри времена Уилга би била божи дар, сега тя беше просто още една отговорност.

Матилда оседла коня и препусна към пасищата. Том й бе гласувал доверие и Ейприл имаше нужда от парите. Тя реши, че някак ще трябва да оправдае това доверие.

[1] Вомбат — вид тромаво торбесто животно, обитаващо Австралия. — Б.ред. ↑

Глава 17

Джени затвори дневника и остана да лежи, загледана в тавана. И друг път й се бе случвало да слуша спомени за войната, разказвани от по-старите мъже по кръчмите, но от дневниците на Матилда разбра какво е представлявала войната за жените. Техните изпитания не са били по окопите и под куршумите, техните врагове са носели други униформи. Битките им са били със земята, от която е зависело оцеляването им, борели са се със сушата и ненаситните зайци. Не са осъзнавали, че се държат храбро, но всъщност са били калени в боя и са проявявали не по-малък героизъм от бойците на фронта.

Преди да стане, Джени се прозя и се протегна в леглото. Даян вече шеташе из кухнята и Джени беше любопитна да разбере мнението й за първите дневници.

— Добро утро, Джен. Заповядай, вземи си от тези. Не знам за теб, но аз не можах да оставя дневниците през цялата нощ. — Тя й подаде чаша чай и препечена филийка.

Джени опита чая и направи гримаса, защото беше твърде сладък.

— Е, как ти си струват? Разтърсваща история, нали?

Даян отметна назад черната си коса. Изглеждаше уморена.

— Мога да разбера защо не можеш да се откъснеш от тях — каза замислено. — Това е една човешка история за кръвосмешение и бедност — неща, които хора като теб и мен познават много добре — но си признавам, че не горя от желание да стигна до края.

Тя замълча, загледана в парата от чая.

— Все още не мога да разбера защо настояваш дневниците да останат тук. Всеки издател би дал мило и драго, за да се докопа до тях.

— Точно така. И точно затова трябвала останат тук. — Джени остави чашата и се наведе напред. — Как би се почувствала, ако цял свят разбере най-дълбоко пазената ти тайна? За хората, които са живели в Чаринга, досега са се носели само недоизречени слухове — би било предателство към Матилда да издам тайната й.

— Тя е оставила дневниците, за да бъдат намерени, Джен. Искала е да бъдат прочетени. Защо приемаш всичко това като личен кръстоносен поход? Матилда не ти е никаква.

— Помисли си, Даян. Може и да е просто една непозната, може и да е живяла във времена на тежки изпитания, каквито трудно бих могла да си представя, ако не бях прочела дневниците, и все пак нашите съдби се преплитат заради нещата, които и двете сме преживели. Някак си сме свързани и имам усещането, че тези дневници са били оставени точно за мен и аз трябва да реша какво да правя с тях.

Даян я погледна и запали цигара.

— Все още мисля, че това не ти носи нищо добро, Джен. Защо ти е да се ровиш в миналото, да възкресяваш тези години на малтретиране, самота и загуби, когато ти самата тъкмо си се съвзела от собственото си нещастие?

— Защото Матилда ми даде сили и ми показа, че нищо не е в състояние да пречупи човешкия дух, когато той е достатъчно силен.

Даян се усмихна.

— Ти винаги си имала достатъчно силен дух, за да се изправиш срещу трудностите, Джен. Предполагам, че Матилда просто ти е помогнала да го осъзнаеш, затова съм доволна, че си намерила дневниците.

Джени изгледа учудено приятелката си. Ако някой я помолеше да опише собствения си характер, щеше да се определи като упорит човек, но никога ни й беше хрумвало, че е със силен дух или, че е смела. Думите на Даян я изненадаха.

— Хайде да излезем на верандата. Тук взе да става прекалено горещо — каза тя, смутена от разговора.

Даян последва Джени навън. По двора не се мяркаха хора, чуваше се само звънтенето на чука от ковачницата. Въпреки че зимата чукаше на вратата, навън се очертаваше един от онези дни, в които небето изглеждаше по-близо до земята от обикновено. С издигането на слънцето на небосклона се увеличаваше и задухът. Въздухът беше застинал, не се долавяше и най-слабият повей, който да раздвижи прахта по двора и листата по дърветата. Дори птиците нямаха желание да дърдорят.

Джени се загледа към двора. Някаква особена тишина бе надвиснала над главите им. Сякаш голямото червено сърце на Австралия беше престанало да бие.

— В дни като този бих искала да съм в Сидни — промърмори Даян. — Какво ли не бих дала, за да усетя соления въздух и да погледам онези огромни вълни, които се разбиват от скалите на Куги.

Джени не каза нищо. Искаше да запечата завинаги в паметта си тази картина и да я пренесе в града, за да може този спомен да я топли в студените, ветровити нощи, когато вълните се разбиваха с грохот в скалите.

— Май си имаш посетител.

Джени погледна в същата посока и простена. Чарли Скуайърс, яхнал коня си, тъкмо влизаше през последната порта.

— Какво, по дяволите, иска?

Даян се изкикоти.

— Вероятно да те ухажва. Знаеш как влияят горещините на мъжете? — Тя стъпка цигарата си. — Оставям те да се оправяш сама с него.

— Стой тука! — изсъска Джени, но се оказа, че си говори сама. Даян се беше скрила някъде в къщата и беше твърде късно да я последва, защото Чарли вече слизаше от коня.

— Добър ден, Джени. Надявам се, че не идвам прекалено рано, исках да се уверя, че всичко с теб е наред. — Той свали шапката си и се усмихна. Посребрените кичури на слепоочията му само засилваха красотата му, безупречните кожени панталони и изгладената риза бяха освежаваща гледка след прашните и мокри от пот дрехи на мъжете, които работеха в Чаринга.

Тя се ръкува с него и се усмихна на свой ред. По време на дните, прекарани в Караджонг неговата компания й бе приятна.

— Чарлс, приятно ми е да те видя отново, но защо мислиш, че има някакъв проблем?

— Онзи ден си тръгна много набързо. Надявам се, че по време на танците не се е случило нещо неприятно, което да те накара да се почувстваш зле в Караджонг?

Тя поклати глава.

— Бях посрещната изключително гостоприемно. Съжалявам, че не можах да си взема довиждане с вас, но се налагаше да се върна бързо в Чаринга.

— Това му е лошото да си фермер. Работата никога не свършва — усмихна се той отново и запали една пура. — Надявах се, че ще останеш по-дълго, за да мога да те разведа из Караджонг. Но някой друг път.

Джени не виждаше смисъл да му казва, че възнамерява да си тръгне след шест дена.

— Би било чудесно — каза любезно. — Така ще мога да видя Хелън отново. Двете много си допаднахме, освен това съм й обещала да й подаря една от моите картини.

— Хелън ме помоли да ти предам много поздрави. Гостуването ви с Даян й достави голямо удоволствие. Напоследък тя не излиза много от Караджонг, заради баща ми и всичко останало, но краткото ви посещение наистина много я зарадва.

— Хайде да влезем вътре и да изпием по чаша чай, Чарли. Даян се мотае някъде из къщата и съм сигурна, че ще се радва да те види.

Ъгълчетата на устните му се извиха нагоре.

— Не съм много убеден в това, Джени. Видях как се скри вътре, когато ме видя, че идвам. Надявам се, че не съм я обидил с нещо?

Джени се разсмя и наля чая.

— С какво, за бога, би могъл да обидиш Даян?

Той също се разсмя.

— Не знам — промълви, — но не мога да си позволя да опетня репутацията си, нали разбираш?

Джени още се смееше, когато забеляза, че Брет е застанал на прага. Пулсът й се ускори и тя мигновено се настрои да се отбранява.

— Защо се прокрадвате така потайно, господин Уилсън? Не виждате ли, че имам гост?

Брет изгледа Чарли сърдито и влезе в кухнята. Рипър започна да скача по него, но той не му обърна внимание.

— Дойдох, за да си прибера останалите вещи от килера.

Джени кимна и се ядоса на себе си — беше забравила, че в килера имаше оставени негови чанти и кашони. Присъствието му в къщата ужасно я притесняваше и й се искаше Даян да си покаже предателската физиономия и да я спаси от затруднението. Тя се обърна към Чарли, който я наблюдаваше с любопитство, повдигнал въпросително едната си вежда.

— Не знаех, че нещата стоят по този начин — каза той, видимо доволен от сцената, на която стана неволен свидетел.

— Брет е живял в къщата, преди да дойда в Чаринга — рязко отвърна Джени. — Не се е случило нищо, за което да не може да се говори на чаша чай на гости у пастора.

— Гузен негонен бяга — промърмори той с недоверие, — но кой съм аз, че да те съдя?

— Чарли, ти си невъзможен — въздъхна Джени.

Брет се върна в кухнята, натоварен с кашони. Той изгледа двамата намръщено, бутна рязко вратата с мрежата и излезе на верандата.

— О, скъпа! — възкликна Чарли. — Твоят господин Уилсън изглежда не е в настроение тази сутрин. Явно си има проблеми с неговата малка сочна барманка. — Той втренчи сините си очи в Джени. — Двамата са хубава двойка, не мислиш ли?

Джени избегна погледа му, защото се страхуваше, че очите й ще я издадат.

— Не смятам да обсъждам любовния живот на господин Уилсън — каза решително.

Леката усмивка подсказваше, че той има различно мнение по въпроса.

— Е, не бих искал да те задържам, Джени. Знам, че си заета. Предай моите поздрави на Даян и не забравяй, че обеща да ни посетиш. Хелън ще се радва да ви види с Даян.

Той хвана ръката й и я задържа малко по-дълго, отколкото бе необходимо.

— Аз също ще се радвам да те видя — каза с нисък глас. — Присъствието ти преобрази Чаринга и й вдъхна нов живот. Мястото никога няма да е същото без теб.

— Винаги е приятно да знаеш, че си направил впечатление — каза тя отбранително.

— Виждам, че не се поддаваш лесно на ласкателства, Джени. Възхищавам се на това качество у жените. Следващия път ще се постарая повече. Не искам да мисля, че съм загубил подхода си към нежния пол. — Той се усмихна и й целуна ръка.

Джени се отдръпна и побърза да излезе на верандата, за да не му даде възможност да каже още нещо. Разговорът бе взел опасна насока, освен това споменът за забавата все още не беше избледнял в паметта й и тя се чувстваше притеснена. Спомняше си как я притискаше, докато танцуваха валс и как не можеше да избегне хипнотичния му поглед. Нямаше съмнение, че Чарли беше изпечен женкар. Въпреки че не можеше да бъде заблудена за истинските мотиви, които го караха да флиртува, Джени харесваше чувството му за хумор.

— Нещата май се нареждат доста добре, Джен. Мисля, че няма да е зле да поостанем тук малко по-дълго.

Джени се завъртя и застана срещу Даян, която стоеше с ръце на кръста и наблюдаваше как фигурите на ездача и коня се смаляват в далечината.

— Какво точно имаш предвид, дявол да го вземе?

— По-спокойно, де — каза подигравателно Даян и размаха показалеца си. — Имах предвид, че след като си приключила с Брет, защо да не поостанеш тук за истински големия улов? Старият Чарли Скуайърс може да си заслужава вниманието.

Раздразнението на Джени започна да взема връх.

— Даян, ти нямаш абсолютно никакъв вкус, освен това си пълна страхливка. Остави ме с Чарли, след като знаеше, че не искам да се виждам с него насаме, а като капак на всичко и Брет цъфна тук.

Очите на Даян се разшириха от учудване.

— Леле-мале. Толкова много мъже за толкова кратко време. Каква наситена програма.

Джени се разсмя. Човек не можеше дълго време да се сърди на Даян.

— Трябваше да видиш физиономията на Брет — каза тя, като се задъхваше. — Ако можеше да се убива с поглед, сега двамата с Чарли щяхме да сме мъртви.

— Може и да ти се отдава да заблудиш Брет, Джен, но мен не можеш да ме заблудиш. Брет още има значение за теб и мисля, че направи голяма грешка, като го остави да си тръгне по този начин. Ти не му даде никаква възможност да ти даде обяснение, а това, че те видя в компанията на Чарлс само влоши положението.

— Не ми се слуша това, Даян.

— Може и да не ти се слуша — каза троснато Даян, — но и аз имам право да си кажа мнението.

Джени я изгледа втренчено, после се промъкна покрай нея.

— Времето е много горещо, за да водим подобни спорове. Отивам да чета дневниците.

Даян вдигна рамене.

— Ти решаваш. Само че рано или късно ще трябва да понесеш последствията от решението си — и това, че се криеш зад четенето на дневниците, няма да ти помогне.

Джени влезе в спалнята и погледна през прозореца. Даян, разбира се, беше права, но тя нямаше намерение да си признае, че е допуснала грешка. Джени взе тетрадката, намести се на леглото и започна да чете.

През последния месец Матилда патрулираше по пасищата сама. Веднага щом Ейприл замина за Аделаида, Гейбриъл изчезна на една от неговите обиколки. Овчарите бяха заети с чифтосването на животните в Уилга. Тя се чувстваше изморена, изпотена и жадна, след като вече четвърти ден обикаляше без почивка, и имаше нужда да се прибере в Чаринга, за да попълни запасите си от вода.

Яздеше през прашните, сухи остатъци сребриста трева и Блу подтичваше до нея. Той започваше да остарява — мислеше си Матилда. Скоро нямаше да може да събира стадата по пасищата. Когато настъпеше това време, тя щеше да се погрижи, той да получи заслужената си почивка. За него нямаше да има куршум, а топла постелка пред печката.

Мислите й се насочиха към онзи непочтен нехранимайко Гейбриъл. Винаги изчезваше точно когато имаше най-голяма нужда от него. Този хитрец не обичаше много да работи и сигурно се е досетил, че заминаването на Ейприл означава повече ангажименти за него. Матилда не се изненада, че не го намира в колибата му — двамата се познаваха толкава отдавна, че не можеха да се изненадат един друг — но беше съсипана, че я изостави в най-неподходящия момент, когато трябваше да се грижи за две ферми.

Лекият ветрец довя някаква остра миризма, която я накара да забрави за проблемите с Гейбриъл и да замръзне на седлото. Дръпна юздите, за да спре коня, повдигна глава и подуши въздуха.

Пушек. Не можеше да обърка тази миризма с никоя друга.

Гърлото на Матилда се сви от страх и тя обходи с поглед хоризонта в търсене на източника на дима. Огънят беше единственият неприятел, с когото беше безсилна да се бори.

Сивите струйки, които се виеха към безоблачното синьо небе изглеждаха прекалено нищожни, за да предизвикат щети, но тя знаеше, че те могат за секунди да се превърнат в стихия, която да помете всичко по пътя си с бясна скорост и разрушителна сила.

Сърцето й щеше да изскочи от гърдите й и тя смушка коня в галоп. Пушекът идваше от къщата. Чаринга гореше!

Матилда пришпори коня, за да прескочи последната ограда и се понесе с бясна скорост през двора. Сега пушекът стана по-гъст, но все още идваше само от едно място. Имаше възможност да потуши огъня, преди да се е разраснал. Като препусна покрай ъгъла на стригачницата, тя видя източника на дима и рязко дръпна юздите на коня, който успя да спре сред облаци прах. Матилда скочи от гърба му, трепереща от гняв.

— Гейбриъл — изкрещя тя, — какво, по дяволите, си мислиш, че правиш като палиш огън насред проклетия двор?

Старият мъж седеше с кръстосани крака, но когато я видя се усмихна жизнерадостно, стана и тръгна с небрежна походка към нея.

— Трябва да яде, господарке.

Тя го погледна намръщено. Нямаше го от месеци и ребрата му се брояха. Огромната му къдрава черна коса беше започнала да побелява, а единственият му зъб липсваше.

— Къде беше, по дяволите? И кои са всичките тези хора?

Той хвърли разсеян поглед към кръга от насядали около огнището с казана мъже и жени и засмука голите си венци.

— Довел черните хора помагат, господарке. Добра работа свършат за малко бекон, захар и брашно.

Тя го изгледа, после насочи вниманието си към колибите от пръчки и клони, издигнати край коритото на реката, и дрипавите деца, които играеха в прахта. „Сигурно са около трийсет души — помисли си тя с ужас — и очакват, че ще ги храня.“ Тя отново се обърна към Гейбриъл.

— Няма да има нито бекон, нито захар, нито брашно. Досега не съм ви видяла да свършите нещо. Не мога да ви изхраня всичките.

Той я погледна тъжно.

— Жените и децата гладни, господарке. Могат работят много добре. — Той сви мършавата си ръка и се ухили. — Много мускули. Аз добър работник.

Матилда беше чувала това и преди и не се впечатли. Знаеше каква е представата на Гейбриъл за работа. Но като погледна дрипавата компания и кльощавите деца, омекна. Ако на нея й бе трудно в тези времена, за тях беше още по-зле. Дори в добрите времена те живееха ден за ден и макар че се съмняваше, че ще види голяма помощ от Гейбриъл и шарената му дружина, те бяха единствените, които можеха да й помогнат, докато траеше проклетата война.

— Добре, Гейб, вземам ви. Искам обаче да стоите далеч от къщата и плевните, освен ако не ви кажа, че може. Ако хвана някого да краде кокошка или прасе, първо ще стрелям, после ще питам. Разбра ли?

Той кимна.

Матилда погледна към къкрещата манджа в казана и помириса въздуха с подозрение.

— И да не крадете от градината, а ако не работите, няма да получите бекон.

— Да, господарке. Ловенето тези черни хора от мисия край Дъбо. Добри мъже. Обичат бекон.

— Хубаво, разбрахме се. Можеш да започнеш, като нацепиш малко дърва за печката. Знаеш къде е брадвата и купчината с дървата. Едно от момчетата може да се занимава с конете, нека се погрижи първо за този, защото е потен и гладен. Хвани някои от мъжете да отсекат изсъхналите дървета и да разширят голото пространство за предпазване от пожари. Не искам да рискувам в тази суша. И кажи на някоя от жените, че имам нужда от помощ в къщата. Вътре е много мръсно, понеже рядко се прибирам.

В тъмните очи на Гейбриъл просветнаха хитри искрици, но усмивката му беше съвсем невинна.

— Много жени, господарке. Гейб има нова жена.

Матилда го изгледа с удивление. Жена му беше умряла преди пет години и той беше напълно доволен, че другите жени се грижат за децата му и го утешават.

— Хубаво — каза тя, опитвайки се да прикрие изненадата си. — Коя от всичките е жена ти и как се казва?

Наблизо имаше няколко жени, облечени в парцаливите останки от втора ръка дрехи, които навярно им бяха подарени от мисията. Жените я поглеждаха срамежливо и се кикотеха, като държаха ръце пред устните си. Гейбриъл издърпа три от тях напред.

— Дейзи, Дора, Една — произнесе с гордост.

„Какви нелепи имена — помисли си Матилда. — Мисията в Дъбо имаше за кого да се грижи.“ Тя огледа трите жени. За аборигените не беше обичайно да имат повече от една жена — те бяха моногамно племе и имаха строги правила за безразборните полови контакти. Трите жени сигурно бяха сестри, трябвало е да се погрижи и за сестрите на жена си.

— Коя от тях е жена ти, Гейб. Нямам нужда и от трите.

— Една — отговори той. — Но всичките три жени добри.

— Ще взема тази, която няма да тръгне на обиколка веднага щом се обърна — отвърна Матилда хапливо.

Гейбриъл сви рамене. Усмивката му угасна за момент, докато оглеждаше замислено трите жени.

— Една — обяви накрая.

— Така е най-правилно — Тя се опита да остане сериозна, но това беше непосилна задача, когато той я гледаше с такова явно лукавство. — Ще взема само Една — обясни тя. — Вие двете можете да почистите бараките на стригачите.

Една започна да клати глава категорично.

— Дейзи, Дора с мен, господарке, а? Друга къща после чистим.

Матилда изгледа подред и трите. Не бяха красавици и определено изглеждаха застарели, но в тях имаше достойнство, характерно за всички аборигени в пустошта, и тя се възхищаваше на това. Матилда въздъхна и се предаде.

— Добре, но искам да работите, а не да се мотаете по цял ден наоколо и да клюкарствате.

Животът в Чаринга продължи както досега, но идеята на Гейбриъл да доведе цялото племе се оказа истински божи дар. Той беше мъдър, да не кажем, лукав стар негодник и успяваше да накара мъжете и жените от племето да работят много повече, отколкото се бе надявала Матилда.

Разбира се, както подобава за един водач на племе, Гейбриъл никога не се преработваше, а седеше замечтан пред колибата и изнасяше цяло представление, когато раздаваше заповедите си.

Матилда никога не бе одобрявала начина, по който се отнасяте с жените си, но отдавна беше разбрала, че не може да се меси. Съпругите стоически понасяха боя и после парадираха с белезите си, сякаш бяха трофеи. Тяхното разбиране за чистота и начинът, по който готвеха и се грижеха една за друга, потрисаше така нареченото „цивилизовано общество“, но аборигените си имаха собствено схващане за живота и тя нямаше намерение да променя хилядолетните им традиции.

Матилда обучи по-младите мъже за помощник-овчари и показа на жените какво се иска от тях в къщата и в кухнята. Дори децата свикнаха да помагат в градината.

Толкова лесно беше да ги разглезиш — с техните блеснали очички, нахални усмивки и щръкнали коси. Матилда често ги черпеше с бонбони. Трябваше обаче и да ги наглежда, защото бяха същински крадливи свраки — хитри и бързи. Понякога изчезваше по някоя кокошка, а зеленчуците от градината често не достигаха до кухнята, но Матилда нямаше нищо против, стига да не прекаляваха. Гейбриъл и неговото племе я спасиха от изчезване. Изведнъж бъдещето не й се видя толкова мрачно. Новините за обрата на военните събития означаваха, че за първи път от шест години насам съществува реална надежда войната да свърши.

Блу умря през зимата на 1943 година. Той постепенно отпадаше, като че ли биологичният му часовник започна да изостава. Една нощ заспа на постелката си и повече не се събуди. Матилда го погреба под любимото му дърво уилга. Той беше най-близкият й другар през голяма част от живота й. Макар да знаеше, че неговият дух продължаваше да живее чрез поколението му, той винаги щеше да й липсва.

Сега, когато и Уилга лежеше на плещите й, тя почти не се прибираше вкъщи. Двамата овчари се справяха трудно с фермата, затова тя трябваше да обучи няколко от по-малките момчета на Гейбриъл да се грижат за добитъка на Том. Стадото наброяваше едва около сто глави добитък, но те даваха мляко, сирене и месо, които отиваха за продан. Матилда се надяваше, че до края на войната ще може да види резултата от развъждането на добитъка, защото климатът по тези места беше благоприятен за говедовъдство.

Биковете и овните за разплод бяха държани през цялото време в откритите кошари и се хранеха изкуствено, защото те бяха живата сила на всяка ферма. Сметките от магазина за фураж обаче бяха много големи и Матилда не знаеше докога ще може да ги плаща. Парите от вълната бяха нищожни, нещо естествено, като се има предвид спадът на качеството й. Всяка нощ Матилда прекарваше часове над счетоводните книги и знаеше, че въпреки усилния труд през последните няколко години, те все още живееха ден за ден.

Австралийците и американците се биеха ожесточено, за да изтласкат японците от Индонезия, но стотици от тях измряха от лютия студ и тропическата треска — врагове, които помитаха цели дивизии по-бързо от куршумите на снайперистите.

Матилда слушаше новините, когато можеше, и се опитваше да си представи кошмара да водиш война в джунглата, която светеше от фосфоресциращите гъби и тънеше в изпаренията от тропическите дъждове. Австралийците и американците падаха покосени не от врага, а от условията, в които се биеха. Болестта бери-бери, заразните болести по крайниците, откритите рани, които привличаха пълзящите и жилещи гадини, маларията и холерата бяха неизбежен спътник в джунглата. Всичко това караше Матилда да се чувства щастлива, че живее в условията на суша. Колко ли копнееха австралийските момчета да помиришат напечената земя по родните си места и да усетят топлото сухо слънце върху лицата си след влагата и горещината на джунглата.

Отначало Гейбриъл се страхуваше от радиото, размахваше срещу него юмрук и сипеше остри проклятия, но Матилда му показа, че то не е опасно, като сядаше върху апарата и го включваше и изключваше, докато той не се успокои. Тази вечер той отново дойде, заобиколен от многобройното си племе и зае мястото си на прага, седнал с отпусната върху коляното ръка, докато слушаше новините. Тя много се съмняваше, че някой от тях разбира нещо от казаното, но те обичаха да слушат концертите, излъчвани след новините.

Матилда и Гейбриъл бяха станали приятели през годините и тя дори понаучи доста от езика му, за да може да разбира приказките, които бяха основна част от племенната им традиция. Той беше избухлив понякога и го мързеше да работи, но Матилда очакваше с нетърпение компанията му в редките вечери, когато си позволяваше да поседи на верандата.

Тази вечер тя седеше на люлеещия се стол на майка си и слушаше унесено напевния глас на Гейбриъл, който седеше на най-горното стъпало, заобиколен от племето си и разказваше историята за сътворението на света.

— В началото имало само тъмнина — започна той и погледна към запленените лица на децата. — Било студено и тъмно и тъмнината обгръщала планините и полетата, хълмовете и долините, и дори пещерите. Нямало вятър, не се чувствал дори лек повей. Дълбоко в тази ужасна тъмнина спяла една красива богиня.

Сред хората от племето се разнесе тих шепот. Те обичаха тази история. Гейбриъл се намести по-удобно на стъпалото.

— Един ден великият Дух-Отец прошепнал на красивата богиня: „Събуди се и дай живот на света. Започни с тревата, премини към растенията и дърветата. Щом свършиш с тях, създай насекомите, влечугите, рибите, птиците и животните. После можеш да си почиваш, докато нещата, които си създала, изпълняват ролята си на земята.“ Богинята на Слънцето си поела дълбоко дъх и отворила очи. Тъмнината изчезнала и тя видяла колко е пуста земята. Полетяла надолу към равнината Нуларбор, където построила дома си, после се отправила на запад и вървяла, докато не се завърнала отново в дома си на изток. Навсякъде, където стъпвала, пониквала трева, храсти и дървета. После тя тръгнала на север и вървяла, без да спира, докато не стигнала на юг, и повтаряла така пътуването си, докато цялата земя не се покрила с растителност. Тогава тя останала в равнината Нулабор, за да си почива сред гигантските дървета и тревата, която била създала.

Насядалите в кръг слушатели започнаха да кимат в съгласие и Матилда се почувства привилегирована, че е част от такъв древен ритуал.

— Великият Дух-Отец дошъл отново при нея и й казал да отиде в пещерите и бърлогите и да вдъхне живот на съществата, които ги обитавали от много дълго време. Тя му се подчинила и скоро нейната сияйна светлина и топлина родили рояци от прекрасни насекоми. Те били с най-различни цветове, размери и форми и като летели от храст на храст, оцветявали всичко в техните багри и направили земята божествено красива. След дълга почивка, през която богинята не спирала да свети, тя подкарала своята колесница от светлина и се качила в планините, за да види сътвореното от нея великолепие. След това посетила недрата на земята и прогонила тъмнината от там. От тази бездна излезли змиите и гущерите, които лазят по корем. От разтопения лед се образувала река, която потекла в долината. Във водите й се въдели най-различни видове риби.

— Богинята на Слънцето видяла, че създаденото от нея е добро и заповядала новият живот да съществува в хармония. Когато се върнала да си почине в долината Нулабор, тя отишла отново в пещерите и със светлината си създала огромен брой птици с различна окраска и животни с най-различни форми и размери. Всички тези създания я гледали с любов, щастливи, че са живи. Духът — Отец бил доволен от сътвореното.

— След създаването на сезоните, в началото на пролетта, богинята събрала всички създания. Многобройни групи от тях дошли от дома на северния вятър. Други дошли от дома на южния вятър и на западния вятър, но най-много дошли от изток, от кралския палат на слънчевите лъчи. Слънцето Майка им казала, че нейната работа е завършена и тя отива на по-високо ниво, където ще се превърне в светлина и живот. Тя обещала, че ще им изпрати друго същество да ги ръководи през времето, прекарано на земята, защото им предстояло да се променят, телата им щели да се върнат към земята и животът, който великият Дух — Отец им е дал, нямало да продължи да съществува в земната му форма. Те трябвало да бъдат отведени в Страната на духовете, където със своята светлина щели да напътстват тези, които идвали след тях.

— Слънцето Майка полетяло все по-високо и по-високо и всички животни, птици и влечуги гледали със страх. На земята отново станало тъмно и те помислили, че Слънцето Майка ги е изоставило. Тогава обаче видели зората на изток и започнали да недоумяват, защото не били видели Слънцето Майка да отива на запад. Какво било това, което идвало от изток? Те наблюдавали пътешествието му по небосвода и накрая разбрали, че след лъчистата усмивка на Слънцето Майка винаги ще идва тъмнина и тази тъмнина е време за почивка. Затова те се скрили в дупките и кацнали по клоните на дърветата. Цветята, които били отворили чашките си към слънцето, ги затворили и заспали. Ванджина — духът на реката, плакал ли плакал, като се вдигал нагоре в търсене на светлината, но накрая паднал изтощен на земята и легнал да си почине върху дърветата, храстите и тревата във вид на роса.

— Когато зората се показала, птиците били толкова развълнувани, че започнали да чуруликат и цвърчат, други започнали да се смеят, някои запели от радост. Капките роса се издигнали, за да се срещнат със Слънцето Майка. Това било началото на деня и нощта.

Аборигените станаха от верандата и тръгнаха към колибите, като си говореха тихичко, а заспалите деца се полюшваха на хълбоците на техните майки. Матилда сви внимателно една цигара и я подаде на Гейбриъл.

— Твоята история много прилича на една друга, която ми разказваха като малка — каза тихо тя, — но от твоята уста тя звучи много по-истински.

— Старите трябва да учат децата. Времето на приказките важно. Обиколките част от това.

— Кажи ми защо са толкова важни, Гейбриъл? Защо продължавате да обикаляте? Какво търсите, след като тук имате храна и подслон?

Той я погледна със сериозно изражение.

— Това Майката Земя. Аз съм част от земя. Обикалянето връща обратно на черен мъж неговия дух. Води го в ловни полета и свещени пещери. Говори с предци. Учи.

Матилда допуши мълчаливо цигарата си. От изражението му се досещаше, че няма да й каже нищо повече. Той беше част от древните хора, почти същият, каквито са били те през Каменната ера. Гейб беше и винаги щеше да си остане един ловец, който познаваше земята и навиците на съществата и растенията, които я населяваха. Малцина бели мъже можеха да съперничат на тези негови умения.

Матилда беше виждала как един от по-младите мъже хваща кенгуру с бумеранг, беше наблюдавала как децата ловят скорпиони в огнен пръстен. Засадата на няколко крачки от входа на дупката на вомбата означаваше, че когато ловецът се приближеше, животното се хващаше в капана, докато се опитваше да се скрие в бърлогата си. Последвалата схватка винаги беше ожесточена, защото вомбатът е едно изключително упорито животно.

Гейбриъл й бе показал как да разпознава по драскотините върху кората на евкалиптите, в коя хралупа сред гъстите клони се крият опосумите и как няколко косъмчета сред скалите могат да я отведат до дупката им. Матилда беше очарована от хитроумния начин за събиране на мед. Тя беше гледала в захлас как той закрепва перце към една паяжина, как после го пуска върху пчелата, която смучеше нектар от една цъфнала акация. Повече от час двамата следиха пчелата, която прелиташе от цвят на цвят и после с перцето, което се носеше зад нея, тя се прибра в кошера. Гейбриъл се покатери на дървото и мушна вътре голата си ръка, за да открадне меда. Пчелите явно не го забелязаха и не го нажилиха. Матилда се почувства глупаво, че се криеше зад дървото.

Тя въздъхна и загаси цигарата си. Знаеше, че другите фермери я смятаха за особнячка и беше подслушала по радиостанцията техните догадки за отношенията й с Гейб, но невежеството им не я интересуваше. Гейбриъл и племето му можеха да я научат на много повече неща от някоя ограничена фермерска съпруга, която знаеше единствено да клюкарства.

— Защо нямаш мъж, господарке? — Гласът на Гейбриъл я откъсна от мислите й.

— Не ми трябва мъж, Гейб. Нали имам теб и твоите хора.

Той поклати прошарената си глава.

— Гейбриъл скоро отиде на последна обиколка.

Сърцето на Матилда се преобърна, когато се загледа в него. Той изглеждаше стар, още когато беше малка, но беше неразделна част от заобикалящия я свят и тя не бе забелязала колко е остарял напоследък.

Сега, като се вглеждаше в него, забеляза, че кожата му е загубила здравата си, черна лъскавина и има пепелив цвят. Тя си помисли, че годините не прощаваха на никого, пресметна бързо наум и се стресна, че самата тя е на почти трийсет и шест години. Как летеше времето. Сега бе по-стара от възрастта, на която умря майка й.

Матилда се отърси от тези мисли и докосна кльощавото рамо на Гейбриъл.

— Остави тези безсмислени приказки — каза решително. — Земята ще мине без твоите стари кокали още някоя и друга година. Аз се нуждая повече от теб, отколкото Страната на духовете.

Той поклати глава.

— Сънят идва скоро. Гейбриъл трябва отиде при земята, да срещне неговите предци, да хвърли звезди в небето. — Той се усмихна с беззъбата си уста. — Ти гледай, господарке. Един ден видиш нова звезда.

— Млъкни, Гейб — прекъсна го остро тя. Ако той си тръгнеше, тогава и останалите от племето щяха да си отидат. Той беше станал част от Чаринга и без него нищо нямаше да е същото.

— Говориш глупости. Ще поживееш още доста години. Не се отказвай от живота си предварително.

Той изглежда не я чуваше.

— Чаринга щастливо място, господарке — промърмори той, загледан в спечената земя и клюмналите дървета. — Скоро дойде дъждът. Мъже се върнат вкъщи. Имаш нужда от мъж, господарке. Мъж и жена трябва да бъдат заедно.

Матилда се усмихна. Гейб беше изкусен майстор, когато искаше да смени темата на разговора, но понякога й се искаше да не повтаря все един и същ изтъркан мотив.

Той се загледа в далечината и очите му се навлажниха.

— Във Времето на приказките черен мъж среща черна жена. Черен мъж казва: От къде си?

Жена казва:

— От юга. Ти откъде си?

Черен мъж казва:

— От севера. Сама ли пътуваш?

Жена казва:

— Да.

Черен мъж казва:

— Ти моята жена.

Жена казва:

— Да, аз твоята жена.

Гейбриъл обърна сериозното си лице към нея.

— Мъж има нужда жена. Жена има нужда мъж. Ти имаш нужда мъж, господарке.

Матилда се вгледа в дълбините на мъдрите му, черни очи и разбра, че той казваше истината такава, каквато я виждаше. Тя не можеше да направи нищо, за да го спре да не си отиде. С тези приказки Гейб искаше да е сигурен, че ще има кой да се грижи за нея, когато него нямаше да го има.

— Бори се, Гейб. Не ме напускай сега. Имам нужда от теб. Чаринга има нужда от теб.

— Духовете пеят, господарке. Не можеш да се бориш срещу пеенето. — Той се изправи и впери за дълго поглед в нея, после си тръгна.

Матилда го видя как пролази в колибата и гушна най-малкото от децата си. Той седеше напълно неподвижен, загледан към необятните простори на Северен Куинсланд, а детето лежеше кротичко и го гледаше, сякаш четеше мислите му и разбираше какво му предстои.

Пратениците на император Хирохито подписаха японската капитулация в неделя, 2 септември 1945 година и светът най-после си отдъхна с облекчение. Войната свърши. За австралийските фермери това бяха шест дълги, изнурителни години. Европа започна да възстановява с много труд опустошените си градове, а Австралия се върна към земята си.

Повече от десет години не беше валяло истински, но сутринта, когато бе обявен мирът, небето почерня, изпълни се с облаци, разтвори се и дъждът се изля върху напуканата земя.

Матилда си мислеше, че богът на отец Райън е задържал дъжда за назидание, за да накаже хората за насилието и омразата. Дъждът може би беше знак за неговото опрощение, знак, че идваха по-добри времена.

Тя излезе навън заедно с аборигените и застана под дъжда, за да усети неговата освежаваща хладина. Земята погълна покойния дъжд и потоците и езерцата започнаха да се пълнят. Валя с часове, пръстта потъмня и навсякъде потекоха буйни, поройни реки от кал. Животните в полетата застанаха с разкрачени крака, за да може хладната вода да се стича по гърбовете им и да отнесе въшките и кърлежите, впили се в кожата им. Дърветата се приведоха под пороя, папагалите увиснаха от клоните, разперили крила, с главите надолу, за да се очистят от прахта. За Матилда трополенето на дъжда по ламаринения покрив беше най-сладкият звук на света.

Тя застана на верандата. Беше мокра до кости, но това нямаше никакво значение. Колко приятен беше въздухът, прохладен и напоен с божествената миризма на мокра пръст. Как покорно се навеждаха евкалиптите под тежестта на водата, листата им докосваха земята, клоните им блестяха като сребро под притъмнялото небе. Животът изведнъж стана хубав. Войната свърши, мъжете щяха да се приберат и земята щеше да роди чудна, живителна трева. Резервоарите на Чаринга тъкмо се бяха изпразнили. Хората във фермата оцеляха. Гейбриъл имаше право. Това място носеше късмет.

Дъждът продължи три дена и три нощи. Реките преляха от коритата си и земята се покри с кал, но овцете бяха в безопасност на по-високите места, а кравите — на по-отдалечените от потоците пасища. Двайсет и пет сантиметра дъжд означаваше, че ще поникне нова, силна трева. Двайсет и пет сантиметра дъжд означаваше, че те щяха да оцелеят.

На четвъртия ден дъждът постепенно престана и слабото слънце надникна иззад тъмните облаци. По ливадите вече бе поникнал зелен мъх и за няколко седмици първите сочни туфи трева започнаха да се поклащат на вятъра. Животът започваше отначало.

— Къде е Гейб, Една? — Матилда тъкмо се бе върнала от дълга обиколка по пасищата. — Трябва да отиде на северното поле и да поправи оградите. Реката е преляла и коловете са изтръгнати в продължение на около пет километра.

Една погледна към нея от най-горното стъпало на верандата. Съвсем спокойна, тя люлееше бебето си.

— На обиколка, господарке. Духовете пеят за него.

Матилда се олюля от страх и скочи от коня. Въпреки че отчаяно искаше да разбере къде точно е Гейб, тя знаеше, че ако се разкрещи, Една щеше само да мълчи упорито и нямаше да й каже нищо. Силно притеснена и обезпокоена, тя се опита да запази спокойствие.

— Къде е той, Една? Трябва да го намерим бързо.

— Там някъде, господарке — посочи тя към някаква неясна точка в далечината, преди да се насочи с ленива походка към огъня край колибите, който като че ли винаги гореше.

— Чумата да ви тръшне дано! — Матилда рядко ругаеше, но покрай мъжете, с които работеше, беше усвоила доста цветист речник. — Дяволите да ви вземат всички до един! — изкрещя тя срещу мъжете и жените, които не изглеждаха развълнувани от факта, че техният водач умираше някъде накрая на света. — Е, щом вие няма да направите нищо за Гейб, тогава аз отивам сама.

Тя се метна на седлото и препусна в галоп през ливадата към езерото в подножието на Тжаринга. Водата от водопада в планината се събираше в едно малко езеро сред островче от гъсти дървета. Древните рисунки по скалите говореха, че това място е свещено за племето битджара. Матилда се надяваше, че Гейб не е избрал друго място, където да умре. Ако не го намереше там, трябваше да се върне във фермата и да организира мъжете, за да го търсят по-надалеч в пустошта.

Цели дванайсет часа тя претърсва всички свещени места, за които можеше да се сети, но без помощта на хората от племето, нямаше да може да продължи по-нататък. Пещерите бяха празни, езерцата — пусти, и от Гейбриъл нямаше и следа.

Тя обърна коня към фермата, където не знаеха нищо за него и накрая неохотно призна пред себе си, че няма излишни хора, които да прати да го търсят. Ако Гейбриъл не искаше да бъде открит, тя знаеше, че никой бял мъж или жена нямаше да може да го намери.

Аборигените битжара понасяха неговото изчезване стоически. Нямаше смисъл да се обръща за помощ към тях. Не го правеха от мързел, защото те обичаха и уважаваха стария мъж, но част от традицията им беше да не се месят, когато духовете пееха за някой член на племето.

А както самият Гейбриъл каза, не можеш да се бориш с пеенето на духовете.

Три дена по-късно в Чаринга се върна едно момче, което беше ходило в пустошта за ритуалното си посвещаване в редиците на мъжете. Матилда забеляза завръщането му и с подозрение проследи как то отиде най-напред при най-възрастния мъж от племето. Тя не можеше да чуе какво си говорят, но забеляза инструмента, с който възпроизвеждаха подобни на животински рев звуци, затъкнат в торбичката от кожа на кенгуру на кръста му.

— Ела тук, момче — извика тя от верандата. — Искам да говоря с теб.

Момчето погледна въпросително стареца, който кимна в съгласие, и е неохота се приближи до верандата.

— Намерил си Гейбриъл, нали? Къде е той?

— Отвъд Янтабула, господарке. Отишъл е при духовете.

Матилда го погледна с удивление.

— Янтабула е на повече от двеста и четирийсет километра оттук. Как, за бога, е успял Гейбриъл да стигне чак дотам?

Момчето се ухили.

— За три или четири обиколки на луната, господарке. Гейб добър бегач.

Матилда се съмняваше, че Гейб изобщо е способен да тича, но фактът, че е умрял толкова далече от Чаринга, придаваше достоверност на твърдението на момчето.

Тя се обърна при звука от ужасните ридания, които идваха откъм колибите, и двамата се загледаха в изключителната картина, която представляваше Една, паднала на колене край угасналото огнище. Тя се биеше по главата и правеше с нож резки по ръцете си.

— Защо ме напусна, съпруже? — нареждаше. — Защо трябваше да ме напуснеш, съпруже мой? — Тя се наведе, взе шепа пепел от огнището и я размаза по главата и тялото си.

— Какво ще стане с нея? — прошепна Матилда към момчето.

— Едно пълно завъртане на луната и тя ще направи глинена шапчица. Ще я носи четири сезона, после ще я свали, ще измие глината от лицето и тялото си и ще остави шапчицата на гроба на мъжа си. След това ще се обърне към братята на мъжа си за закрила.

Вестта за смъртта на Гейбриъл се разнесе бързо сред племето и мъжете започнаха да рисуват бели кръгове и линии по лицата и телата си. Жените окачиха на шиите им огърлици от пера и кости. Копията бяха заострени, щитовете от кенгурова кожа бяха изрисувани с ярките символи на племето, а главите на всички, с изключение на вдовицата, бяха боядисани с червена боя.

Мъжете поведоха бавно и тържествено процесията извън лагера и Матилда, заедно с жените, ги последва. След много часове ходене те стигнаха до обрасло с трева място. Там бяха древните камъни, украсени с тотемните знаци на племето.

Матилда и жените седнаха в кръг на около два километра от мястото, където щеше да се проведе церемонията. Те нямаха право да участват в нея. Жените чуха скръбните, ниски и протяжни звуци от диджериду — аборигенските музикални инструменти. Приспособленията, които издаваха подобни на рев звуци, се въртяха във въздуха, скоро се появиха и облаци прах, вдигани от ритуалния танц на мъжете.

— Бих искала да видя какво става, Дора. Защо не ни позволяват да застанем по-близо?

Дора поклати глава.

— Забранено за жени, господарке. — Тя се приведе към Матилда и прошепна: — Но аз мога да ти кажа какво става.

— От къде знаеш, след като е забранено?

Дора се усмихна широко.

— Като дете се крила, господарке. Видяла какво правят мъже. — Тя вдигна рамене. — Не е много интересно.

— Няма значение — отсече нетърпеливо Матилда. — Кажи ми какво става там?

— Мъже боядисани и облечени в пера, носят копия и инструменти. Те правят музика и танцуват, танцуват. Всеки мъж има в него дух на животно. Той изпълнява танц на неговия дух, танцува като кенгуру, птица, динго или змия, но не говори. Забранено е да говори, за да може този дух да се покаже и да отнесе Гейб надалече, в Страната на сънищата.

Матилда стоя с жените, докато не се стъмни, после се върна във фермата. Церемонията щеше да продължи с дни, а тя имаше много работа. Беше доволна, че поне можа да изпрати Гейб, заедно с хората от племето му. Аборигените бяха смятани за езичници, но днешната им церемония много приличаше на едно ирландско погребение, на което бе присъствала някога — само че аборигените не пиеха и ритуалът бе изпълнен достойно.

Тя изкачи стъпалата на верандата и изведнъж застина на място. На пода лежеше каменен амулет — една чаринга. Не се знаеше кой го бе оставил, но тя щеше да го пази винаги като скъп спомен от Гейбриъл.

Мъжете започнаха да се връщат по домовете си, но много от тях никога нямаше да видят родните си места отново. Освен Били Скуайърс, Том Финли и неговите синове, имаше и други жертви. Местният полицай никога нямаше да излезе от болницата в Сидни. Един шрапнел бе прекъснал гръбначния му стълб и комата щеше да довърши започнатото от врага. Момчето на кръчмаря бе оцеляло, но щеше да куца и да сънува ужасни кошмари през остатъка от живота си. Двете момчета на магазинера бяха загинали в Гуадалканал и родителите им отидоха да живеят в града, където спомените не бяха толкова болезнени.

Уолаби Флатс започна да се променя. Дойдоха нови хора, които се заеха с магазина и кръчмата, старата църква беше ремонтирана, улиците бяха покрити с чакъл, изгради се възпоменателна градинка. В града настъпи оживление, каквото не бе имало в продължение на много години, а заедно с това дойде треската за евтина земя.

Партията на лейбъристите насочи вниманието си към огромните участъци земя, населявани от шепа хора, и реши да даде шанс на хилядите завърнали се от войната мъже, да работят в техни собствени ферми.

Това беше старо решение на проблема с внезапния наплив на съсипани от войната мъже — решение, което беше безуспешно приложено след края на Първата световна война. Та какво знаеха тези мъже за трудностите на фермерския живот или пък за безкрайната битка за оцеляване? Мъжете и жените се бореха с месеци, понякога с години, за да успеят в новото си начинание, но повечето от тях се отказваха и се връщаха в градовете. Пустошта имаше своите методи да отделя мъжете от момчетата и тук оцеляваха само най-силните.

Из цялата страна се чуваше протестен вой, водеха се разгорещени спорове, но правителството не се разколеба и издаде заповед за насилствени продажби на хиляди декари превъзходни пасища.

Едрите собственици на земя усетиха загубата най-силно. Скуайърс загуби двеста и четирийсет хиляди декара от неговите четиристотин и осемдесет хиляди. Била Била — сто и шестдесет хиляди декара, а Нула Нула — сто и осемдесет хиляди.

Когато обявиха примирие, Матилда взе незабавни мерки. Знаеше какво се случи, след като баща й се върна от войната. Ако правителството я принудеше да продаде Уилга, щеше да получи много по-малко, отколкото на свободния пазар.

Тя трябваше да се бори за възможно най-добрата цена, защото въпреки парите, които й изпращаше, Ейприл все още имаше затруднения в Аделаида, пък й отговорността за хиляди декари земя вече й тежеше.

Новият собственик изпрати писмо от Мелбърн, в което пишеше, че не иска кравите, защото ще развъжда коне. Той се съгласи да й даде половината от овцете на Уилга. Матилда знаеше, че има достатъчно трева за всички овце и имаше нужда от овни, които да внесат свежа кръв в стадото. Тази година вълната беше добра, следващата година щеше да бъде дори по-добра.

Кравите бяха основният проблем, с който досега не се бе сблъсквала. Старите кравари не можеха да работят повече, а кравите имаха съвсем различни нужди от овцете. Всяка нощ тя се потеше над книгите, разучаваше цените, развъждането, клането и безбройните болести, с които трябваше да се справя. Не се учудваше, че новият собственик не иска да се занимава с тях. По време на суша поддържането на едрия рогат добитък излизаше много скъпо, а и стадата изпотъпкваха с тежките си копита тревата.

Оградите, които разделяха Уилга от Чаринга, бяха поставени отново, но Матилда още не се бе запознала с новия собственик, макар че по радиостанцията се говореше, че бил млад и красив — добра партия за някоя щастливка. Матилда се чудеше дали слуховете са верни и колко дълго щеше да издържи той в Уилга.

Тя нямаше време да се занимава с гражданите, които смятаха, че животът тук е лесен и се съмняваше, че той ще се окаже по-различен от останалите, които след края на войната се заеха с фермерство.

Нае още трима овчари, един кравар и две момчета. Трима от работниците в Чаринга дойдоха да питат за старите си работни места и Матилда охотно ги взе на работа. В Чаринга имаше нова плевня, нов обор, с отделни клетки за кравите и четири хиляди декара пасища, отделени само за тях. Тревата беше висока, цените на вълната, овчето месо и млякото се покачваха. Европа гладуваше и огромните пасища на пустошта снабдяваха света с месо. Най-после в банката имаше спестени пари и реална надежда за бъдещо благоденствие.

Пестенето беше начин на живот за Матилда от години и тя не можеше да се откаже от него току-така, но знаеше, че трябва да върви в крак с времето и през следващата година започна да модернизира Чаринга. Купи си нова готварска печка, газов хладилник и малко по-нова камионетка. Луксът на електричеството дойде от двата генератора — един за къщата и един за стригачницата, която беше ремонтирана и разширена. Купи и нови завеси и удобни столове, чаршафи, порцеланови съдове и тенджери, които направиха Чаринга по-уютна за обитаване. Бунгалото на овчарите бе разширено, имаше нова готварница и нова барака за работниците.

Матилда инвестира в закупуването на породисти овце за развъждане, купи един овен и шест прасета. Предполагаше, че ако нещата вървяха все така добре, в близките няколко години можеше да си позволи да построи ковачница и кланица. По такъв начин Чаринга щеше да стане напълно независима и щяха да се икономисат пари. Готовите подкови за конете бяха много скъпи, същото се отнасяше и за цената за клането на животните в месарницата на Уолаби Флатс.

Въпреки новопридобитото си богатство Матилда продължаваше да патрулира по пасищата и да наглежда работата в Чаринга. Старите навици трудно умираха, освен това й доскучаваше в къщата, особено сега, когато Една, Дора и Дейзи се бяха научили да вършат добре домакинската работа. Матилда все още яздеше, облечена в обичайните си опърпани панталони и широка риза, нахлупила ниско старата, пропита от пот филцова шапка.

Този следобед навън беше много топло и влажно, дъждът от предишната нощ се изпаряваше над гъстата трева и блестеше по листата на дърветата в подножието на Тжаринга. Матилда свали шапката си и избърса потта от челото с ръкава на ризата.

На потрепващия хоризонт се виждаха неясните фигури на кон и ездач и докато отпиваше от меха с вода, тя наблюдаваше как почти призрачните силуети се избистряха и приближаваха.

Първоначално си помисли, че това е един от нейните овчари, но когато приближиха, видя, че мъжът беше непознат. Матилда прибра водата и се протегна за пушката си. Много години минаха от Голямата депресия и времето на бродещи скитници, но за всеки случай трябваше да бъде нащрек. Овчарите й бяха разпръснати из хилядите декари земя на Чаринга и тя беше сама.

Застана неподвижно на седлото и зачака приближаването на ездача. Трудно беше да се каже колко е висок един мъж, когато е на седлото, но тя предположи, че този е над средния ръст и очевидно беше свикнал да язди.

— Добър ден — провикна се той, когато се приближи на разстояние, от което можеше да бъде чут.

Матилда му отговори, като помаха с ръка, но с другата продължаваше да държи здраво пушката. Забеляза, че е с широки рамене и тесен ханш. Ризата му бе разкопчана около врата и кожените му панталони бяха покрити с прах. Тя не можеше да види лицето му под сянката на широкополата шапка, но когато се приближи, съзря дружелюбно изражение.

Той рязко спря бойния кон и свали шапката си.

— Вие сигурно сте госпожица Томас — каза провлачено. — Радвам се да се запознаем най-сетне. Аз съм Фин Макколи.

Косата му беше черна и къдрава, имаше топла усмивка, а очите му бяха необичайно сини. Трудно беше да се каже на колко години е, защото климатът тук състаряваше хората по-бързо, отколкото в градовете — но слуховете, разнасяни по радиостанцията и от уста на уста, бяха верни — призна Матилда, Той беше най-красивият мъж, когото беше виждала някога.

— Приятно ми е — каза със заекване. Все още се притесняваше от непознати, а той я свари неподготвена. — Как ви се вижда Уилга?

Ръкостискането му беше силно и топло.

— Добре — каза с усмивка. — Мястото е прекрасно, госпожице Томас. Само за отглеждане на коне.

Тя натъпка пушката в дисагите и забеляза погледа му.

— Тук никога не можеш да си спокоен — каза бързо. — От къде можех да знам кой сте?

— Правилно — каза сериозно той. — Сигурно е много трудно за сама жена по тези места. — Удивителните му очи се взираха внимателно в нея. — Мисля обаче, че това не ви притеснява много, госпожице Томас. Чух как сте се справили по време на войната.

— Обзалагам се, че сте чули — отговори тя хапливо.

Смехът му бе гърлен и мелодичен.

— Какво можех да сторя, госпожице Томас? Човек трябва да разбере какви са съседите му, но аз много добре знам, че не трябва да вярвам на всичко, което се говори.

Тя го погледна, без да е съвсем убедена, че не й се подиграва. Трябваше му само превръзка на едното око и обица, за да изглежда като истински пират.

Матилда дръпна юздите и се усмихна, готова да го оправдае, поради липса на доказателства.

— Добра тактика — каза небрежно тя. — Ако половината от приказките бяха верни, фермата щеше да престане да работи. Никой нямаше да има време за това.

Той я изгледа продължително, изключителните му очи пробягаха по нея, после се върнаха на лицето й.

— Предполагам, че имате право — каза с мек тон.

Отново я свари неподготвена и това не й хареса. Имаше нещо в очите му и в начина, по който говореше, което я вълнуваше, и тъй като никога досега не беше изпитвала подобни чувства, тя не знаеше как да се справи с тях.

— Тъкмо се канех да спра, за да хапна и да пийна вода — каза тя с прегракнал глас. — Искате ли да се присъедините към мен, господин Макколи?

Той повдигна едната си вежда и се усмихна.

— Само ако ме наричате Фин — отвърна провлачено той. — В армията ми омръзна от всичките тези официалности. Човек губи нещо от себе си, като се обръщат към него на фамилно име.

— Тогава и ти трябва да ме наричаш Моли — каза тя, преди да има време да помисли.

Не дочака отговора му и тръгна през горичката към каменните езерца. Той я объркваше и това, че не може да се контролира изцяло, я дразнеше. Имаше нужда от тези няколко минути, за да се овладее.

Скочи от седлото и пусна юздите на земята. Всеки добре обучен кон заставаше на едно място, щом освободяха юздите му, и тя не се притесняваше за него.

— Мястото е прекрасно — възкликна Фин. — Дори не съм подозирал за съществуването му.

Той си свали шапката, напълни я с вода от езерцето и я нахлупи обратно на главата си.

Матилда се загледа като хипнотизирана в капчиците вода, които блестяха в къдриците на черната му коса и после припряно се зае с дисагите.

— Гледам поне веднъж седмично да идвам тук — каза тя, като смъкна дисагите и ги занесе на една плоска скала. — Водата е толкова чиста и студена в сравнение със застоялата вода, която ползваме във фермата, и обикновено под дърветата е много прохладно. — Знаеше, че бърбори като глупачка и затова заключи: — Само че след вчерашния дъжд днес е малко задушно.

Той напълни меха си с вода и се напи до насита, после избърса устата си в ръкава на ризата.

— Има чуден вкус, за разлика от водата в резервоарите. Не се учудвам, че идваш тук при първа възможност.

Лицето му изведнъж придоби сериозно изражение, когато огледа плоските камъни наоколо и дълбокото езерце, което очевидно беше подходящо за плуване.

— Дано не съм провалил плановете ти, като се появих по този начин? Ако искаш да плуваш, аз ще си тръгна.

Матилда се изчерви, като си помисли, че имаше намерение да свали дрехите си и да се гмурне във водата както винаги.

— Не, разбира се, че не си — каза бързо. — Прекалено е студено за плуване. Обикновено само си топя краката — излъга тя.

Той се вгледа в нея, но дори да не й бе повярвал, не каза нищо.

Матилда извади сандвичите от дисагите и ги сложи на камъка между тях.

— Заповядай, Фин, вземи си. Вероятно са се стоплили и овлажнили, но съм ги правила сутринта, така че са пресни. — Ето, отново започваше да бръщолеви. Какво имаше в този мъж, което я караше да се държи като безмозъчна кокошка?

Той отхапа със здравите си бели зъби от сандвича с шунка и започна да дъвче с наслада, докато лежеше на скалата и гледаше водопада. Матилда осъзна, че в него имаше някакво спокойствие, някакво задоволство от живота и от собствената му личност. Навярно това го правеше толкова привлекателен.

Той наруши мълчанието, неговият южняшки провлачен говор се сливаше с оркестъра от птичи песни.

— От кога живееш в Чаринга, Моли?

— Откакто се помня — отговори тя и добави гордо: — Дедите ми са били от първите заселници.

— Завиждам ти. Сигурно се чувстваш наистина обвързана с това място. — Той се огледа наоколо. — Когато бях малък, родителите ми се местеха непрекъснато и никога не можах да се привържа към определено място. После дойде войната и местенето започна наново.

— Къде служи?

— Африка и Нова Гвинея.

Той го каза небрежно, но Матилда забеляза как очите му потъмняха и реши да смени тази, очевидно болезнена за него, тема.

— Никога преди не съм чувала името Фин. От къде произлиза?

Той се повдигна на лакът, подпря с длан главата си и се засмя.

— Фин е съкратено от Финбар. Родителите ми бяха ирландци.

Матилда на свой ред се засмя.

— Моите също.

— Е — каза той замислено, — имаме и друго общо нещо, освен Уилга.

Матилда се загледа в ръцете си и попита:

— Значи мислиш да останеш тук? — Абсурдно беше, че пулсът й се ускори, докато чакаше отговора му.

— Този начин на живот не ми е непознат. Аз съм израснал в Тасмания, Моли, и въпреки че не съм се занимавал много с овце, сушата и жегата тук са същите като там. Решил съм да се установя тук за дълго.

Матилда го погледна с изненада.

— Мислех си, че Таси е като Англия? Зеленина, много дъждове и студени зими.

Той се разсмя.

— Това е много разпространена заблуда, Моли. По крайбрежието е по-хладно, отколкото тук, но вътрешността е също така прашна и изгоряла. Последната суша беше толкова тежка, колкото и по тези краища.

— Тогава защо избра да дойдеш тук, а не остана в Таси?

Непринудената му усмивка изчезна.

— Исках да започна отначало и правителството ми даде възможност да се науча как да отглеждам овце. — Той хвърли камъче във водата и се загледа в концентричните кръгове. — Конете са истинската ми страст, но знам, че трябва да имам друг източник на средства, докато потръгне коневъдството. Тези тучни пасища ми дават простор да дишам, Моли. Имах нужда да се махна от дребнавите клюки в малкия град, където всеки знае всичко за теб.

Сега беше неин ред да му се присмее.

— В такъв случай си сбъркал мястото. Клюките са движещата сила на живота тук. Готова съм да се обзаложа, че вече си чул доста от слуховете за особнячката Матилда Томас, която живее сама с аборигените битжара почти двайсет и пет години.

Широката му усмивка стана закачлива.

— Чух, че Матилда Томас не общува с повечето хора тук и всички я смятат за студена и неприветлива, само че не виждам потвърждение на тези приказки.

Тя го погледна и се усмихна.

— Добре дошъл в Нов Южен Уелс, Фин. Надявам се, че животът тук ще оправдае очакванията ти.

Очите му бяха толкова тъмносини, че изглеждаха почти виолетови.

— Мисля, че имам всички шансове за това — отвърна тихо той.

Джени избърса сълзите си и въздъхна. Изглежда поне, че нещата се нареждаха добре за Матилда — и въпреки че имаше още време — тя предчувстваше, че последният дневник ще има щастлив край.

Облегна се на възглавниците и се загледа към ливадите, изненадана, че денят е напреднал и че е изгубила всякаква представа за времето, докато е чела. Сети се за Даян с чувство на вина. Горката Даян. Тя само искаше да изясни положението с Брет и Чарли — не заслужаваше да бъде зарязана по този начин.

Джени се прозя и протегна, преди да скочи от леглото и да отиде в кухнята. От Даян нямаше следа, но на масата имаше бележка, от която ставаше ясно, че е отишла да поязди. Бележката беше подписана с една завъртулка и две целувки. Даян сигурно й беше простила.

Джени се почувства по-добре и пусна Рипър да потича по ливадата, а тя се облегна на оградата и се загледа в кротко пасящите коне. Времето беше много топло, небето имаше светлосин цвят и изглеждаше сякаш безкрайно. Вдиша миризмата на нагорещена земя и се заслуша в шумоленето на сухите листа на евкалиптите. Тревата в ливадата намаляваше и скоро конете трябваше да бъдат преместени на друго място.

Джени се откъсна от хаотичните си мисли и тръгна обратно към къщата. Не я засягаше, че конете трябва да се преместят, нито пък, че не бе валяло от месеци. След няколко дена Чаринга нямаше да е повече нейна грижа.

Глава 18

На небето започнаха да се събират буреносни облаци и следващите два дена бяха горещи и задушни. В небето трещяха гръмотевици и във въздуха се чуваше пращене на електричество, а Рипър трепереше и търсеше убежище под кухненската маса.

Даян се втренчи в надвисналото небе.

— Задава се страшна буря — отбеляза тя, докато подсушаваше измитата си коса с една хавлиена кърпа. — Така мразя тези сухи бури.

Джени погледна небето от люлеещия се стол на верандата.

— Аз също. Не се усеща дори и лек повей и скоро тази ужасна горещина ще ме изсуши съвсем.

Даян направи гримаса.

— В Сидни поне имаме климатик и макар че мразя начина, по който те изсушава, в моменти като този си е направо божи дар.

Джени прокара пръсти по кожената подвързия на дневника, който лежеше в скута й. Искаше й се да се върне към него — да избяга от неминуемата жестока буря и да се пренесе в света на Матилда. През последните два дни нещо я възпираше да продължи с четенето.

— Това последният дневник ли е?

Джени кимна.

— Това е последната глава — промърмори тя — и аз направо не искам да я прочета.

— Защо? — Даян разтърси черните си къдрици и се настани в стола до Джени. — Не ми ли каза, че върви към щастлив завършек?

Джени се замисли, преди да отговори.

— Не е заради това. Просто когато стигна до последната страница, ще трябва да си взема сбогом с много скъп приятел, когото няма да видя никога вече.

Тъмните очи на Даян се втренчиха в нея.

— Не можеш да оставиш нещата недовършени, Джен. Не и когато това очевидно има голямо значение за теб. Освен това — добави тя — винаги ще се чудиш как ли е приключило всичко.

— Знам. Разсъждавам много глупаво, нали?

Даян тръсна къдрици.

— Съвсем не. И аз винаги се натъжавам, когато стигна до края на някой хубав разказ — но скоро ще ти мине.

Джени разгърна корицата и прелисти страниците. Не й оставаше много за четене, защото тетрадката беше изписана само наполовина. Тя поглади първата страница и се сгуши в стола. Може би нежеланието й да дочете дневника беше свързано по-скоро със странния надпис в семейното гробище, отколкото със съжалението, че ще се раздели с Матилда. Странната епитафия трябваше със сигурност да има обяснение в тези няколко последни страници и Джени почти се страхуваше от това, което й предстоеше да научи.

Не бе прочела и няколко думи, когато телефонът звънна.

— Кой, по дяволите, звъни пък сега?

— От къде да знам, да не съм надарена с телепатия? — заядливо отвърна Даян. След малко се върна. — Хелън те търси.

Джени вдигна поглед от дневника и се намръщи, но Даян само сви рамене.

— Не знам нищо повече от теб.

— Здравей, Дженифър. — Обработеният глас се извиси над пращенето и гласовете от другите разговори, които се преплитаха. — Радвам се, че те намирам вкъщи.

Джени много добре знаеше, че Дорийн от централата и вероятно повечето от фермите в Нов Южен Уелс подслушваха разговора, затова подбра много внимателно думите си.

— При тази надвиснала буря не е много разумно човек да се разхожда навън.

Отсреща имаше момент на леко колебание, преди Хелън да заговори отново.

— Чудех се дали не мога да намина към вас за малко?

Джени се намръщи.

— Разбира се — каза бързо, — кога?

— Днес, ако е удобно.

Джени долови нотката на нетърпение и се зачуди дали и останалите, които слушаха разговора, не са я усетили.

— Няма проблем. Ще приготвя обяд.

Отсреща отново настъпи колебание й Джени се запита дали и Хелън не е въвлечена в продължителната борба за Чаринга — защото тя харесваше Хелън и мисълта, че ще обядват по женски я зарадва.

Хелън сякаш прочете мислите й.

— Мисля, че трябва да те предупредя — започна внимателно по-възрастната жена. — Наистина има определена причина за посещението ми, но тя няма нищо общо с онова, което сте обсъждали с Андрю.

— Тогава ми спестяваш едно ходене до Караджонг — каза Джени с облекчение. — Трябва да си поговорим за някои неща.

— Съгласна съм — отвърна решително Хелън. — Но не сега, когато половината страна ни слуша. Ще се видим след около три часа.

Изщракването в другия край отекна през пустошта. Джени остави слушалката и се замисли. Хелън ясно каза, че няма нищо общо с враждебното отношение на Етън, но дали предстоящото й идване тук щеше да хвърли светлина върху враждата между двете ферми, продължаваща толкова дълго време, или по-скоро ще размъти водата?

Джени прехапа устни и се върна на верандата. Небето предвещаваше буря — а може би времето беше поличба за нещо, което предстоеше да се случи?

Даян първо се изненада от новината за посещението на Хелън, а после се зарадва.

— Няма нищо по-добро за повдигане на настроението от един обяд по женски — отбеляза бодро тя.

Джени се засмя, но после, докато прибираше дневника в спалнята и се преобличаше, започна да се притеснява. Очевидно беше, че нещо безпокоеше Хелън и тъй като беше член на семейството, което от години враждуваше с Матилда и Чаринга, Джени се чудеше дали предстоящото посещение не е свързано по някакъв начин с тази вражда.

— Ще ядем салата — обяви Даян. — Твърде горещо е, за да се въртим около печката.

Джени извади пържолите от фризера и ги прибра далеч от любопитния нос на Рипър и неизбежните мухи. Докато Даян приготвяше в една кана лимонада и подреждаше масата, Джени разби ябълково пюре със сметана и започна да прави салата с пресни зеленчуци от градината. Оставаше само да подправи салатата с олио и чесън и обядът беше почти готов.

Къщата беше почистена и прахът забърсан, доколкото това бе възможно. Даян постави на няколко стратегически места в стаята вази с диви цветя, които привнесоха цвят и свежест на мрачното утро. Двете се отдръпнаха, за да се полюбуват на постигнатия резултат, но мисълта, че това навярно е последният път, когато посреща гости в тази къща, действаше потискащо на Джени.

— Ще изведа Рипър на разходка, докато се преобличаш — каза тя накрая.

Над пасищата беше надвиснала гнетяща горещина. Джени и Рипър тръгнаха покрай редицата дървета, които стояха като стражи край пресъхналия поток. Птичите песни звучаха вяло, черни космати паяци висяха сънливо на гигантските копринени мрежи, стадо кенгура лежеше под сянката на чаените дървета.

Рипър подплаши една припичаща се игуана и се втурна да я преследва. Джени го извика няколко пъти, но явно бе зает с бойната си задача и не желаеше да й обърне внимание.

Тя въздъхна и се облегна на едно дърво. Колония от термити изграждаха повредената си кула зрънце по зрънце. Приликата между техния живот и този на фермерите не й убягна. Мъчително бавно, сантиметър по сантиметър, се градеше животът в дивата пустош — един крехък живот, който можеше да бъде унищожен за секунди от пожар, наводнение или суша — и все пак волята за оцеляване им даваше сили да започнат отново.

Прокрадващо се прошумоляване я откъсна от мислите й. Змията лежеше неподвижно, на сантиметри от върха на ботуша й. Джени замръзна. От всички видове тази беше най-смъртоносната — едно ухапване и край. Пулсът й се ускори, сърцето й сякаш щеше да изскочи от гърдите. Това продължи сякаш до безкрайност, но накрая змията се махна и Джени можа да си поеме отново дъх.

Рипър излезе с подскоци от храсталаците, мерна змията и се хвърли в атака към нея. Преди да има време да помисли, Джени го хвана за козината на врата и го дръпна назад.

— Ти, глупав разбойнико — нахока го тя, докато се мъчеше да го върже на каишката. — Какви ги вършиш, можеше да умреш.

Джени го задържа, докато змията не се отдалечи със зигзагообразно пълзене. Тя въздъхна облекчено и тръгна обратно към къщата.

— За какво беше цялото това лаене? — Даян стоеше на верандата, сияеща в електриковосиния си кафтан.

— Тигрова змия. Рипър я взе за играчка — отвърна мрачно Джени. — По-добре този следобед да седи вътре затворен.

Хелън пристигна малко след това. Лъскавият Холдън вдигна прахоляка по двора, зави пред къщата и двигателят му замря. Тя изглеждаше изискана и елегантна в памучната рокля, платиненорусата й коса лъщеше на меката слънчева светлина.

— Благодаря ти, че се съгласи да се срещнем — каза, докато си стискаха ръцете и се настаняваха на верандата. — Не бях много сигурна, че ще искаш да ме видиш.

— Защо не? Ти беше изключително гостоприемна към мен, а тук има толкова малко жени, че е глупаво да не поддържаме връзка помежду си заради нещо, което се е случило преди години — отговори Джени и наля лимонада на всички.

Хелън вдигна чашата си.

— Наздраве! Да пием за здравия разум!

Джени погледна към Даян, после към Хелън. Озадачаваше я жарта, която по-възрастната жена влагаше в думите си.

— Не ми обръщайте внимание, момичета — засмя се тя. — Живяла съм прекалено дълго по тези места, за да не разбера, че мъжете са най-глупавите същества на този свят. Ходят наперени като петли, опитват се да докажат мъжествеността си, като се надпреварват помежду си в стрелбата, ездата и пиенето, докато жените са тези, които ги измъкват от кашите.

Тя се усмихна, когато забеляза озадачените им физиономии.

— Не се притеснявайте, не съм женският вариант на Троянския кон на Караджонг. Тук съм като приятелка, защото смятам, че е време да се сложи край на тези глупости между Чаринга и Караджонг.

Тя отпи една голяма глътка от домашната лимонада и остави чашата на масата.

— Хайде да оставим засега това и да обядваме. Отдавна не съм се отпускала с приятелки.

На верандата беше прохладно и с напредването на обеда, Джени се усети привлечена по някакъв странен начин от тази жена, която можеше да й бъде майка, но беше запазила младежкия си дух и с удоволствие обсъждаше съвременната поп музика, последните новини и модните течения в Лондон.

— И ние получаваме вестници — разсмя се Хелън, — а и аз гледам да ходя до Сидни, колкото се може по-често. Ако не бяха тези мои малки бягства в цивилизацията, щях да се съсухря като повечето жени тук.

— Значи ти не си родена тук? — Джени беше разчистила чивиите и трите седяха и отпиваха от виното, донесено от Хелън.

Тя поклати глава.

— Боже мой, не. С Джеймс се срещнахме на една от вечерите, които баща ми даваше за неговите бизнес партньори в Сидни. Той ръководи фирма за износ на месо и непрекъснато се налагаше да водим на вечери фермери и месопроизводители.

Тя се усмихна леко.

— Джеймс беше красив, чаровен и когато ми направи предложение, аз веднага приех. Тогава си мислех, че животът тук ще бъде едно приключение и в известен смисъл познах, но от време на време имам нужда да ходя до Сидни, за да си заредя батериите.

— Знам какво имаш предвид — каза Даян, като направи гримаса към надвисналото небе. — Да дойдеш за малко не е лошо, но аз със сигурност не бих могла да живея тук.

Хелън се усмихна.

— Не ме разбирайте погрешно, момичета. Аз съм много щастлива. С Джеймс се разбираме и водим охолен живот, но мисля, че човек трябва да е роден в пустошта, за да може да живее тук за постоянно. От братята, Андрю е единственият, който предпочита града, останалите никога не излизат от Караджонг, освен ако не е съвсем наложително. Той, както знаете, е адвокат и то доста добър.

Джени кимна.

— Сигурна съм, че е много внушителен в съда. Той определено не приляга на обстановката тук, прекалено е спретнат и не пасва на фермерската среда. — Тя млъкна изведнъж, като се усети със закъснение, че изказването й сигурно е прозвучало доста грубо.

Хелън се засмя на думите й и си допи виното.

— Знам точно какво искаш да кажеш. Понякога и аз изпитвам непреодолимото желание да го бутна в прахоляка или да поразроша косата му. Джеймс казва, че той винаги си е бил такъв и сега е твърде късно да се промени.

Трите замълчаха и се загледаха към Караджонг.

— Ти прояви голямо търпение, Дженифър — обади се накрая Хелън. — Аз не спрях да бърборя, но както ти казах и по телефона, идвам с определена цел.

— Това има ли нещо общо с настойчивото преследване на Чаринга? — попита Джени.

Хелън я погледна внимателно, после кимна.

— В известен смисъл, предполагам, че има. Основният проблем идва от отказа на един старец да разбере, че миналото няма да се върне и няма смисъл да се подклаждат старите вражди.

Джени се опита да прикрие нарастващото си вълнение, като сложи лакти на масата и подпря главата си с ръце. Най-сетне щеше да научи тайните, на които дневниците не даваха отговор, тайни, които и самата Матилда не е знаела.

— Всичко е започнало през средата на миналия век, когато двете семейства са дошли в Нов Южен Уелс заедно с първите заселници. Скуайърс са дошли от Англия, а О’Конърс от Ирландия, само че О’Конърс са пристигнали първи и са се заселили на земята, която сега знаем като Чаринга. Земята била добра, най-добрата в околността, с изобилие от артезиански кладенци и планински реки. — Хелън замълча, загледана с насълзени очи към ливадите. — Въпреки че англичаните и ирландците са враждували по онова време, пустошта си има своите начини да изглажда различията между хората и двете семейства се погаждали доста добре. О’Конърс имали дъщеря, Мери. Тя била единственото им дете. Животът в онези времена бил още по-суров и смъртността при децата била голяма. Джеремая Скуайърс имал трима сина — Етън, Якоб и Илая.

Хелън се усмихна.

— Семейство Скуайърс били много религиозни и макар че сега имената звучат много странно, тогава са били често срещани.

Даян си извади цигара и предложи и на Хелън. Тя я пъхна в едно цигаре от слонова кост, преди да я запали. Мислите на Джени бяха в миналото. Опитваше се да си представи хората, живели и работили някога по тези места.

— Етън бил на седемнайсет години, когато започнал да ухажва петнайсетгодишната Мери. Според мнението на всички тя била темпераментна красавица и доста развита за възрастта си. Освен това била заможна, очевидно това било задължително условие, за да се омъжи за Етън.

— Но не се е омъжила — каза тихо Джени. — Какво им е попречило?

— Нещо, което никой не е очаквал, но то е част от историята, пазена в тайна от двете семейства. — Хелън се загледа в дима, който излизаше на колелца, преди да се разпръсне в топлия въздух. — Тази тайна е пазена така ревностно, че аз вероятно съм единствената, която я знае.

На верандата настана тежка и угнетителна тишина.

— Как… — започна Джени.

— Ще стигна и дотам, но трябва да разберете, че това което ще ви кажа, е поверително и не трябва да излиза навън. — Тя ги погледна със сериозно изражение и продължи: — Преди няколко години Етън получи удар и всички мислехме, че ще умре. Аз бях при него в онзи мъчителен период и той ми се довери. — Тя въздъхна и погледна към двора. — Той ме закле да не казвам на никого, като мислеше, че не му остава много, но, разбира се, се възстанови и сега ме мрази, защото знам прекалено много и той не може да се оправя без мен. — Усмивката й беше тъжна. — Поне по този начин имам някаква власт над него, ако не друго. Той е почти идеалният пациент — и понеже мрази всички — аз не се обиждам от грубостите му.

— Не разбирам как се примиряваш с това — измърмори Даян. — Ако имах възможност, бих му сложила нещо в чая.

Хелън се изкикоти.

— Не си мисли, че не ми е минавало през ума, но все пак той е баща на Джеймс и аз не го мразя чак дотам, че да го уморя.

Чашите бяха напълнени отново и трите жени се облегнаха на плетените столове. Жегата беше нетърпима, а небето имаше оловен цвят. Сякаш цялата пустош, също като Джени, беше затаила дъх.

— Етън и Мери били сгодени в продължение на две години, когато той решил, че не може да чака до първата брачна нощ. Бил много убедителен и понеже Мери го обичала, нарушила обичая и му се отдала. Два месеца по-късно Мери отишла до Караджонг, за да намери баща си. Той помагал за стригането на овцете, а майка й я пратила да го доведе, защото имало някакъв проблем в къщата. Когато минавала покрай салона за гости, тя чула нещо, което не е трябвало да чува и оттам започнали неприятностите.

Хелън въздъхна и се загледа в блестящите пръстени по ръцете си.

— Джеремая Скуайърс и Патрик О’Конър се карали жестоко. Джеремая го заплашвал, че ще отмени сватбата, ако Патрик не даде като зестра на Мери няколко хиляди декара от най-добрата земя на Чаринга. Патрик го обвинявал, че го изнудва, наред с много други неща. Дъщеря му била дала дума и сватбата трябвало да се състои след една седмица, а преди две години, когато годежът бил обявен, не било ставало дума за никаква зестра. Така той бил изправен пред ужасна дилема. Ако Етън зарежел дъщеря му, тя щяла да бъде опозорена, но загубата на толкова много от най-добрата му земя щяла да обезкърви Чаринга. Той отхвърлил исканията на Джеремая. — Очите на Хелън блестяха, когато тя погледна към Джени и Даян. — Тогава Джеремая се надсмял над Патрик и му казал, че синът му никога не е искал да се жени за Мери и дори никога не е бил влюбен в нея. Етън просто се подчинявал на волята на баща си и ако Патрик не даде земята, то тогава той ще ожени сина си за Абигейл Хармър, вдовица, чийто баща имал голяма ферма на север от Караджонг и с готовност щял да даде голяма част от земята си като зестра, за да ожени дъщеря си за втори път.

— Патрик умолявал Джеремая да се вразуми, но старият мъж бил непреклонен. Мери била смутена и объркана и отишла при Етън. Казала му направо какво е чула и след дълъг и разгорещен спор му хвърлила пръстена и се върнала с баща си в Чаринга. Само след няколко седмици се омъжила за Марвин Томас, който работел в Чаринга и заминала с него.

Джени потрепери, въпреки че навън беше горещо.

— Това не е бил най-добрият изход за нея — промърмори Джени.

Хелън вдигна глава и я погледна с любопитство.

— Ще ти обясня по-късно — каза тя. — Моля те, продължавай да разказваш.

— Етън бил разочарован. Открил, че Мери означава за него нещо много повече от средство да се добере до земята на Чаринга и мисълта, че тя е съпруга на друг, не му давала покой.

— Типично за мъжете — изсумтя Даян. — Никога не знаят какво искат, докато някой друг не им го отнеме.

Хелън кимна.

— Точно така, но това не била единствената причина. Месеци по-късно Мери и Марвин се върнали в Чаринга. Патрик бил починал от треска и те трябвало да помагат на майка й да се грижи за фермата. Само че те не се върнали сами. Мери била родила момиченце — Матилда. Макар че детето би могло и да е на Марвин, Етън бил убеден, че е негово. Той решил да си ги върне, заедно със земята, която Мери била наследила от майка си.

— Значи Матилда Томас е била дъщеря на Етън? — каза Джени със сподавен глас.

Хелън кимна.

— Мери категорично отричала и не давала и дума да се продума до момента, в който разбрала, че умира. Етън бил бесен. Той не бил от мъжете, които могат да приемат поражението. И още е такъв, нещастният стар негодник — добави тя с мрачна усмивка.

Джени отвори още една бутилка с вино.

— И какво е направил Етън след това? Това ли е било началото на борбата за завземането на Чаринга?

— До известна степен. Разбирате ли, той се е почувствал измамен не само заради земята, но и заради жената, която обичал и детето, което било негово. Накрая се оженил за Абигейл, осиновил сина й Андрю и Караджонг придобил още сто и двайсет хиляди декара, като по този начин станал най-голямата ферма в тази част на Нов Южен Уелс. — Хелън отпи от виното и продължи: — Двамата му братя нямали търпение да продадат техния дял от фермата и с получените пари основали в Мелбърн фирма за превоз на вълна с кораби. Ето, че бил богат и влиятелен, мъж с големи възможности. Въпреки това никога не могъл да забрави единственото нещо, което му било отказано. — Гласът й бе изпълнен с горчивина. — Когато избухнала Първата световна война, той използвал цялото си влияние на офицер, за да прати Марвин на фронтовата линия. Надявал се врагът да го отърве от неговия съперник. Без мъж, който да се грижи за нея и за земята, Мери щяла да продаде Чаринга.

— Само че планът му се обърнал срещу него, Марвин се върнал.

Хелън кимна.

— Не само това, Мери успяла да се справи с фермата дори по-добре от Марвин. През годините, непосредствено след войната, техните пътища често се пресичали и двамата успели да се помирят, дори поддържали почти приятелски отношения. Големият удар дошъл, когато наел частен детектив да провери нотариалния акт на Чаринга и разбрал, че Мери е прехвърлила земята на Матилда в попечителски фонд. Никой друг не би могъл да пипне земята. Нито той, нито Марвин. Малко, след като Мери починала, Марвин се появил в Караджонг и предложил на Етън да му продаде Чаринга. Това било една малка победа над човека, отнел му някога всичко, за което е копнял, но Етън не можел да не забележи иронията на положението, в което се намирал.

— Като знаем какъв е бил Марвин, сигурно е побеснял — промълви Джени.

Хелън я погледна с любопитство.

— От къде знаеш толкова много за Марвин Томас?

— Знам само, че е бил пияница и побойник — отвърна Джени. Нямаше смисъл да се разпростира и да вади наяве кирливите ризи на семейството.

— Известно ми е. Етън също го е знаел, но Мери не искала да го напусне, дори и след като започнал да бие нея и детето. Разводите били рядкост и след скандала с разваления годеж тя не искала да влиза отново в устата на хората. — Хелън въздъхна. — Етън е знаел какво става, но не е могъл да направи нищо. Сърцето му било разбито след смъртта на Мери. Аз искрено вярвам, че той наистина я е обичал. След смъртта й обаче, бил обсебен от стремежа да си получи обратно всичко, което смятал, че му се полага. Започнал да мрази Чаринга и онова, което тя символизирала. След като Марвин загинал при наводнение, той се опитал да се помири с Матилда, но тя била същата като майка си и не искала да има нищо общо с него.

— Значи никога не й е казал, че тя е негова дъщеря?

Хелън поклати глава.

— Бил е прекалено горд или прекалено голям инат, за да й каже истината. Може би, ако бе имал куража да й каже, нещата биха били по-различни.

Тишината стана потискаща, всяка от тях се бе вглъбила в собствените си мисли.

— Тъжно е, когато мъжете са прекалено горди, за да покажат чувствата си и ги заменят с омраза и отмъстителност, нали? — каза Даян замислено.

— Става ти дори още по-тъжно, когато си помислиш, че Джеремая е бил този, който с алчността си е дал тласък на цялата история. Колко по-различно щеше да протече животът им, ако поне единият от тях бе имал смелостта да приеме истината и да си го признае.

Джени си помисли за ужасния живот, който Матилда е водила и й се доплака. Животът не беше справедлив — особено когато е бил отровен от злобата и алчността на мъж като Джеремая Скуайърс.

— Тогава нещата излезли извън контрол. Етън започнал да краде от овцете й и да прегражда потоците. Използвал Андрю като примамка, опитвал се да го ожени за Матилда в замяна на собствеността над Чаринга, накарал Били, най-малкият от братята, да му върши мръсната работа по пасищата на Чаринга. — Тя се усмихна тъжно. — Нещата взели обратен ход за Етън, когато Чарли открито показал, че се интересува от Матилда. Етън направил от това голям въпрос и без да обяснява на момчето истинската причина, го заплашил, че ще го лиши от наследство, ако я погледне дори още веднъж.

— Това обяснява нещата — промърмори Джени. — Чудех се защо е станало така, след като Етън е горял от желание да сложи ръка на Чаринга.

Хелън се намръщи.

— Знаеш прекалено много за човек, дошъл съвсем наскоро тук?

Джени избегна погледа й.

— Хората говорят. Знаеш как е, Хелън.

По-възрастната жена замълча за момент, после продължи разказа си.

— Матилда побеждавала всеки негов ход и мисля, че накрая Етън, макар и неохотно, започнал да я уважава. Като че ли и двамата започнали да се наслаждават по някакъв начин на битката помежду си. Когато Абигейл починала и Били бил убит през Втората световна война, горчивината, която изпитвал, се задълбочила. За него било по-лесно да обвинява за всичко Мери, Матилда и Чаринга. — Хелън запали още една цигара и погледна замислено през дима. — Нямам претенции, че разбирам начина му на мислене. Може би е смятал, че ако Мери е била негова съпруга, той не би попаднал в капана на един брак без любов или пък не би загубил сина си. Щял е да притежава земята и дъщерята, която никога не е могъл да подържи в ръце. Разочарованието и горчивината разяждат човека, това е всичко, което знам, и сега той отново гледа към Чаринга с надежда, че ще получи своето отмъщение.

— И тук се появявам аз — каза Джени с горчивина. — Само че аз нямам нищо общо с тази дългогодишна вражда. Хората, живели тук, са мъртви отдавна.

Хелън я изгледа с втренчен поглед, цигарата между пръстите й потрепваше. После вдигна чашата и отпи една голяма глътка от виното.

— Права си — промърмори тя — никой от тях не е останал.

Джени се зачуди какво не й казваше Хелън, но реши да не любопитства. Тя дойде тук по собствено желание и й каза много повече, отколкото се бе надявала — това беше предостатъчно.

— Почти ми е жал за Етън. Горкият старец. Сигурно много е обичал Мери. Един живот пропилян на вятъра — и всичко само заради алчността на Джеремая.

Фините пръсти на Хелън докоснаха ръката на Джени.

— На твое място не бих си губила времето да съжалявам този стар глупак, Джени. Ако е обичал достатъчно силно Мери, тогава щеше да се противопостави на баща си и щеше да се ожени за нея. Той е един стиснат и изпълнен с омраза човек. Ако някога сложи ръка на Чаринга, вероятно ще я срине със земята.

— Благодаря ти, че дойде тук и ми разказа всичко това. Сега съм наясно и знам, че ако реша да продавам, никога няма да продам Чаринга на Етън.

— Всички търпим стареца, но никой друг от семейството няма нещо общо с тази вражда. На Андрю му е дошло до гуша от поръчките на баща му и само подкупът от триста хиляди долара го накара да дойде тук и да преговаря за Чаринга. Що се отнася до Чарли…

Тя сви рамене и на устните й заигра лека усмивка.

— Той няма да се промени никога. Обича Караджонг и жените, не непременно в този ред, и въпреки двата си брака, никога няма да миряса. Наслаждавай се на флиртуването с него, но не го приемай на сериозно.

Джени се разсмя.

— Никога не съм имала подобно намерение! Чарли е прозрачен като стъкло.

Хелън си играеше с ленената салфетка в скута си.

— Караджонг ще премине в ръцете на дъщеря ми и нейния съпруг, когато дойде време ние да се оттеглим, и ако решиш да останеш, ти гарантирам, че тази история ще приключи. Съпругът ми изпитва уважение и възхищение към теб. Приятно му е, че в Чаринга отново има млад човек. Случилото се преди години е лошо, но миналото е погребано, както и повечето от хората, засегнати от тази история. От нас зависи дали ще използваме по най-добрия начин това, което имаме.

Джени се усмихна.

— Преди няколко седмици някой ми каза същото. — Тя си спомни разговора с Брет и усмивката й помръкна. — Какво ще кажеш за по едно истинско питие, преди да си тръгнеш? Някъде трябва да имам една бутилка джин.

Хелън я последва в кухнята.

— Дали случайно този човек не е бил възхитителният Брет Уилсън?

Както сипваше джина, Джени трепна.

— Защо мислиш така?

Хелън се усмихна.

— Заради начина, по който се гледахте, докато танцувахте. И двамата очевидно сте хлътнали.

Джени не каза нищо и продължи да се занимава с питиетата.

— Извинявай, Дженифър. Надявам се, че не съм казала нещо не на място. Тук в пустошта се случват толкова малко неща, че без да искаме ставаме много наблюдателни. Клюките по телефона и радиостанцията са едно, но само когато се събираме на подобни празници можем да надушим нещо по-пикантно. Ще се изненадаш колко много можеш да разбереш за един човек само като стоиш и го наблюдаваш.

— Е, този път си сгрешила, Хелън. — Джени се засмя, но смехът й прозвуча високо и фалшиво.

— В морето има много риба — промърмори тя с намръщена физиономия, но после се разведри. — Да пием за бъдещето — каквото и да е то.

Трите жени си бъбриха, докато небето не потъмня, а наоколо ежедневната работа в Чаринга следваше своя ход. Накрая Хелън стана.

— Време е да си ходя.

Джени и Даян седяха и гледаха как тя изрита изящните сандали от краката си.

— Не чувствам проклетите педали с тези токчета — обясни тя, като хълцаше.

— Мислиш ли, че си в състояние да караш? Доста си пийнала. — Даян се обърна към Джени. — Може би е по-добре да остане да преспи тук.

— Не се притеснявайте, момичета — засмя се Хелън. — В какво бих могла да се блъсна по тези пътища? — Тя погали Джени по ръката. — Беше ми хубаво да си поговоря с теб, Джен. Чувствам се много по-добре сега, когато всичко се знае — усмихна се тя. — Обаждай ми се и ако решиш да се върнеш в Сидни, потърси ме там. Това е адресът ми в Парамата.

Джени и Даян останаха да гледат как колата се отдалечава сред облаци от прах. Когато тя почти изчезна на хоризонта, те се прибраха вътре. Навън нощта настъпваше бързо, в далечината отекваха гръмотевици и мухите летяха на черни рояци около конете в ливадата.

— Историята си я биваше — промълви Даян.

Джени кимна.

— Това обяснява много неща. Марвин сигурно е подозирал, че Матилда не е негова дъщеря — ето затова е сторил, каквото е сторил. От чиста злоба.

Даян се прозя.

— Не знам за теб, Джен, но мен ме заболя главата. Време е да си лягаме.

Джени се съгласи. Бурята и джина имаха същото въздействие и върху нея. Последният дневник щеше да почака до сутринта.

Брет не се учуди, че Хелън е дошла в Чаринга. „Все пак — разсъждаваше той, — ако ще има сватба, тя ще бъде главният организатор на подготовката.“ Изненада го това, че тя пристигна сама. Етън беше стар и прикован на инвалидната количка, но тази сватба бе кулминацията на дългогодишните му кроежи и беше странно, че не присъстваше. Сега сигурно потриваше ръце при мисълта, че най-сетне Чаринга ще бъде собственост на Скуайърс.

Денят напредна, работата във фермата изискваше Брет да е в близост до къщата. Той наблюдаваше отдалече как те обядваха на верандата и макар че чуваше смеха и гласовете им, никога не беше толкова близо, че да подслуша какво обсъждаха с подобно оживление. Подозираше, че замисленият заговор е успял и сватбата предстои. Веднага щом Хелън си тръгнеше, щеше да отиде при Джени и да й връчи молбата си за напускане. Щом Скуайърс щяха да са собственици на Чаринга, нямаше смисъл да остава тук.

Беше му почти непоносимо да работи в близост до къщата и накрая успя да се измъкне към ливадите, но умът му не беше в работата, която вършеше. Дженифър не приличаше на нито едно от момичетата, които познаваше, и Брет си призна с тъга, че дори след тези три месеца тя оставаше загадка за него. Отначало се спречкваха често, но с течение на времето той усети постепенна промяна и у себе си, и у нея. През нощта на танцовата забава имаше възможност да й каже какво изпитва към нея.

Той обаче пропиля този шанс, защото не му достигна смелост да й разкрие чувствата си. Страхуваше се да не бъде отхвърлен. Страхуваше се, че подигравките и закачките на приятелите му за това, че се подмазва на шефа, са достигнали до нея и тя си мисли същото.

Обърна коня си към фермата и се усмихна горчиво. Тя го отхвърли, а за него това бе твърде болезнено и заради преградата, която издигна помежду им. Лорейн също допринесе за случилото се. Поведението й напоследък допълнително натовари съвестта му. Прояви се като евтина уличница, след като прекара нощта с надзирателя, с когото деляха едно бунгало в Караджонг. Не беше възможно до се спи при целия шум, който идваше от съседната стая, а на сутринта Брет разбра, че е постъпила така от чиста злоба.

Сети се как си взе завивките и отиде да спи при конете, как тя рано сутринта се промъкна в конюшнята да му се похвали колко страхотно си е прекарала, как го обвини за всичко и как след куп ругатни си тръгна, клатушкайки се.

От гърдите му се отрони дълбока въздишка. Време беше да си тръгне от тук. Скоро Джени щеше да се омъжи и Скуайърс щяха да доведат техни хора в Чаринга. Малката овцевъдна ферма в Куинсланд започна да му се струва все по-привлекателна.

Той се загледа в надвисналото небе и търкалящите се тежки облаци. Там горе, в огромен казан, вреше и се готвеше страховита буря и щеше да е добре да провери дали стадото е на сигурно място и да се увери, че животните са добре затворени в кошарите. Само една светкавица и глупавите рунтави добичета щяха да се пръснат навсякъде.

Когато накрая приключи с работата и се върна във фермата, колата на Хелън я нямаше и лампите в къщата не светеха. Тормозеше се от мисълта, че трябва да връчи предизвестието си за напускане.

— Господи, Брет — каза си той, — станал си един стар мърморко. За бога, вземи и се стегни — ядосваше се той сам на себе си, докато изтриваше потта от коня.

Затвори с трясък вратата на бунгалото, отпусна се тежко на леглото и остана загледан в тавана. Ако бурята се разразеше тази нощ, никой нямаше да може да спи, но той се съмняваше, че изобщо бе в състояние да заспи. Виждаше единствено лицето на Джени и колкото и да се мяташе и въртеше, образът й не изчезваше.

Глава 19

Джени се събуди от силен, заплашителен гръм. И без това не можеше да спи спокойно заради сънищата, населявани с образи от миналото. Те я заобикаляха, лицата им бяха неясни, говореха й нещо, но думите им не се разбираха.

Тя полежа в леглото, като се надяваше, че образите ще избледнеят. Когато сънят я пусна от прегръдките си, лицата им изчезнаха, но присъствието им остана. Всички те сякаш стояха край нея. Криеха се в сенките. Витаеха над леглото й. Бяха втъкани във всяка частица на старата къща.

Джени седна на ръба на леглото, после отиде в кухнята. Нощницата й беше мокра от пот. Температурата се бе покачила, независимо че беше нощ и то през зимата. Гръмотевиците бучаха над земята, сякаш не можеха да си намерят място, където да се спрат.

Изтрещя светкавица и жълтите й вени се разпростряха напряко на небето. Джени мразеше бурите открай време. Още откакто вторият й баща една нощ я заключи в плевнята по време на силна буря. Тя изпита ужасен страх, когато стихията се разрази и разтърси земята. Започна да пищи и да се моли да я пуснат. Само опасността от пожар накара жена му да я освободи и оттогава бурите предизвикваха у нея ужас.

Джени извади останалата лимонада и отпи голяма глътка, но това не утоли жаждата й, нито пък я разхлади, защото жегата бе проникнала навсякъде и нищо не бе в състояние да я прогони. Започна да се разхожда неспокойно из къщата.

Чувстваше, че Матилда върви до нея, но това не й донесе покой, нито пък я обезпокои. Спомените от миналото бяха още много ярки — натрапчивият валсов рефрен й бе твърде познат.

Бурята явно наближаваше, жегата притискаше с огромната си тежест всичко живо. След като се обля бързо със застоялата, възтопла вода, Джени се върна в спалнята и легна изтощена върху завивките. Прозорците бяха отворени, само мрежите спираха насекомите да не влязат, и звуците на пустошта се разнесоха в стаята заедно с боботенето на гръмотевиците.

Джени се замисли над разказа на Хелън и накрая се протегна и взе последния дневник. Парченцата от мозайката на живота на Матилда бяха почти подредени и тя бе готова да довърши историята, въпреки че борбата на природните сили тази нощ можеше да й попречи да се съсредоточи.

Най-после Чаринга работеше на печалба. След като го обсъди с Фин, Матилда реши да потърси съвет как да инвестира тази печалба, за да се застрахова за бъдещето. Животът по тези места беше несигурен — изобилието можеше светкавично да се смени с недоимък — и след робския труд през годините на войната, тя беше решена да не допусне отново да се бори само за насъщния.

След като размени няколко писма с един финансов съветник от Австралийската банка в Броукън Хил, Матилда реши да предприеме продължително пътуване и лично да обсъди нещата с него. Тя имаше опит в общуването с хора, които познаваха капаните на живота в пустошта, но нямаше представа от начина на работа на градските жители.

Мисълта, че ще трябва да обсъжда такъв важен въпрос, като бъдещето на Чаринга, с един непознат я притесняваше.

За първи път Матилда напускаше познатата обстановка на Уолаби Флатс и Чаринга. Фин предложи да дойде с нея, но тя отклони предложението му. До тук се бе справила съвсем сама, проклета да беше, ако позволеше подобна дреболия да я надвие.

Пътуването й отне няколко дни, през които тя шофираше внимателно по новата магистрала до Броукън Хил. През нощта спеше завита с одеяло отзад в каросерията и си преповтаряше какво ще каже на финансовия съветник Джефри Банкс.

Кантората му се намираше на втория етаж в изискана викторианска сграда, която явно някога е била частна къща. Отпред имаше редица бели колони, а наоколо по пейките сред добре поддържания парк, под сянката на цъфтящите евкалипти, седяха елегантно облечени жени.

Като се чувстваше малко неловко в новите си обувки и лятна рокля, Матилда придърпа шапката върху непокорната си коса и заизкачва стъпалата.

Джефри Банкс беше млад, с приятна усмивка и много сърдечен. Матилда го наблюдаваше внимателно, за да го залови в двуличие, докато й обясняваше, че разбира проблемите на Чаринга, но когато той спомена, че брат му е собственик на Нула Нула, притеснението й изчезна.

Мина известно време, през което двамата разгледаха папката с предложенията за инвестиции и когато свършиха, Джордж й наля чаша шери. После я погледна и внимателно попита:

— Г-це Томас, хрумвало ли ви е да изготвите завещание?

Матилда се сепна. Подобно нещо никога не й бе минавало през ум.

— Няма смисъл. Нямам на кого да оставя фермата, когато умра.

Той подпря лакти на бюрото. В очите му имаше блясък, който би могъл да мине за опит за флирт.

— Вие сте още млада и, бих казал, привлекателна жена, г-це Томас. Кой би могъл да каже какво ще му донесе бъдещето? Предлагам ви да оставите целия имот под попечителство за вашите наследници — точно както майка ви и баба ви са постъпили преди вас, освен ако не искате държавата да вземе собствеността ви след вашата смърт.

Матилда го погледна със сериозно изражение. За какъв се мислеше той, да прави подобни намеци на жена, която би могла да му бъде майка?

— Нямам наследници — каза уверено тя, — и не смятам, че нещо ще се промени.

— Разбирам, г-це Томас — започна внимателно той, — но бих ви посъветвал да си помислите. Животът има навика да ни поднася изненади. Кой знае какво ще се случи? Може да се омъжите, дори да имате деца. Ако умрете, без да оставите завещание, членовете на семейството ви трябва да води съдебни дела, за да получат това, което им се полага по право. Не бихте искали това да се случи, нали?

Матилда се сети за Етън и Андрю и домогванията на семейство Скуайърс до Чаринга. Ако това, което казваше Джефри Банкс беше вярно, в минутата, в която умреше, Скуайърс щяха да преминат в атака. Тя отново погледна Джефри Банкс. Въпреки дяволската му дързост и факта, че най-вероятно щеше да си остане стара мома, Матилда разбираше какво има предвид.

— Макар и да мисля, че няма да има голямо значение, нищо няма да ми стане, ако направя това завещание — каза накрая тя. — Какво трябва да сторя?

Джефри Банкс се усмихна.

— Първо трябва да решите на кого искате да оставите Чаринга. Имате ли някого предвид?

Матилда се загледа в пространството. Роднини нямаше, а при нейния начин на живот приятелите й се брояха на пръсти. С Ейприл си пишеха, но Матилда усещаше, че са се отчуждили и с годините ставаше все по-трудно да намира за какво да й пише. Водеха различен начин на живот. Ейприл живееше в града, работеше в офис сред елегантни и образовани хора, които бяха много по-интересни от затворените ограничени хора в пустошта. Децата й щяха да са осигурени много добре след смъртта на родителите й и Матилда се съмняваше, че ще искат някога да се върнат по тези места.

Ако искаше Чаринга да не попадне в ръцете на Скуайърс, то трябваше да намери някого, на когото можеше да има доверие.

Тя се замисли за момент, после стигна до решение, от което сама се изненада. Когато обмисли по-задълбочено хрумването си, разбра, че в него имаше смисъл. Първоначално, когато се запозна с Фин, го прие с големи резерви, но с течение на времето, започна да го харесва и да цени приятелството му. Макар че бе млад и красив, той бе един тих, леко срамежлив мъж, който обичаше земята и се притесняваше в общуването си с непознати. В нейната компания обаче се чувстваше добре и поне един път седмично шофираше по три часа, за да дойде от Уилга до Чаринга. Матилда свикна всяка събота да приготвя специална вечеря. След като се нахранеха, слушаха радио или си говореха за работата през седмицата и той си отиваше така тихо, както бе дошъл.

Тя се усмихна вътрешно при мисълта за тяхното все по-силно приятелство и за доверието, което дойде като следствие от него. Той със сигурност щеше да си намери съпруга някой ден, но щеше да бъде хубаво да знае, че оставя Чаринга на човек, който ще се грижи добре за нея.

„Само че той не трябва да научава за това — помисли си тя. — Не искам приятелството ни да се опорочи.“

— Искам Финбар Макколи от фермата Уилга да наследи Чаринга — каза тя накрая — и фермата да бъде оставена под попечителство за неговите наследници.

Джефри прие решението й, без да задава въпроси и скоро след това те си стиснаха ръцете.

— Документите ще бъдат напечатани и готови за подпис след няколко часа, г-це Томас. За мен беше удоволствие да се запозная с вас.

Матилда му се усмихна и напусна кантората. Беше доволна от развитието на нещата и реши да използва двата свободни часа, за да разгледа Броукън Хил.

Тя се разходи край редицата от магазини и разгледа със страхопочитание витрините им. Всичко й се струваше изискано в сравнение с обикновените боклуци в магазините на Уолаби Флатс. Нейната памучна рокля изглеждаше безцветна и развлечена до елегантните рокли, облечени на пластмасовите манекени и въпреки че сигурно щеше да съжалява, тя не можа да устои на изкушението и си купи три нови рокли, един панталон, яке и пердета за спалнята.

Ако имаше нещо, което я порази най-силно, това беше бельото. Никога не си бе представяла, че жените могат да носят толкова фини неща в непосредствена близост до кожата си. Материята беше мека и хлъзгава и се разтапяше между пръстите й като масло. А цветовете… Такъв голям избор след семплото памучно бельо, което беше свикнала да си поръчва по каталог.

Настроението й се покачи и за пръв път от години насам Матилда започна да се забавлява.

Накрая, натоварена с куп пакети, тя тръгна обратно към камионетката. Минавайки покрай голямата примамваща витрина на една художествена галерия, се поколеба, заинтригувана от ярките плакати, които информираха за изложбата вътре.

Единствените картини, които беше виждала в детството си, бяха в книгите и списанията от пътуващата библиотека. Сега й се отдаваше рядката възможност да види истински картини.

Тя плати входната такса и се потопи в цветния свят на пустошта и аборигенския фолклор. Дъхът й спря при вида на толкова много картини. Богатството от цветове и чистите линии, с които художниците представяха света, който познаваше, предизвикаха у нея тръпка на желание и копнеж и тя самата да създаде подобна красота.

Имаше време преди много години, когато наблюдаваше с часове как майка й рисува. Акварелните пейзажи на Чаринга, на птиците и животните, които я населяваха, излизаха изпод четката на Мери като по някакво чудо и Матилда ги гледаше запленена. Тя беше наследила тази дарба, но след смъртта на Мери нямаше време за детски игри и стремежът й към красотата се задоволяваше от гледката на нейните пухкави и здрави овце по пасищата.

Сега обаче, докато стоеше пред една особено хубава маслена картина, изобразяваща уединена насред пустошта ферма за добитък, тя почувства отново онзи копнеж. След войната животът й се промени. Имаше пари в банката и работници, които вършеха черната работа, и й оставаше свободно време за занимания, които бе пренебрегвала до този момент. Вълнението й нарастваше с всяка изминала минута.

На изхода имаше щанд, отрупан с объркващо изобилие от пособия за рисуване и Матилда дълго се чуди, преди да избере кутия с водни бои, няколко фини четки, моливи, хартия и един статив. Плати покупките и докато чакаше да ги опаковат, изпита чувство на вина. Това пътуване се оказа доста скъпо и разточително.

Подписването на документите и депозирането им в сейф на банката й отне няколко минути. Когато излезе отново на улицата, почувства, че се е наситила на Броукън Хил. Хотелът беше скъп, не познаваше никого тук и Чаринга й липсваше. Тя натовари покупките на седалката до шофьора и потегли към дома.

В Чаринга Матилда се зае с нещата, които винаги бе искала да направи, но до този момент не бе имала време. Имаше толкова книги за четене, толкова неща за шиене на шевната машина, която стоеше забравена в една от бараките. Леко смазване, нови игли и тя заработи като по часовник.

После дойде радостта от рисуването. Удоволствието да усеща финия лист хартия под връхчето на четката и мекото разнасяне на боята. Всичко това я откъсваше от всекидневните проблеми и поглъщаше изцяло вниманието й.

Матилда погледна критично резултата от усилията си. Изглеждаше по-добре, отколкото бе очаквала и показваше истинската Чаринга. Кой би могъл да предположи, че тези грапави, съсипани от работа ръце, можеха да боравят с четката и цветовете и да създадат толкова изящна красота? Тя се усмихна от удоволствие, но знаеше, че не би могла дори и да си помисли да сравнява работите си с тези от галерията.

Стържещият шум на спирачки я изтръгна от унеса и стресната, Матилда, погледна към часовника. Заета с рисуване, не бе усетила как е отлетяло времето. Фин беше тук, а тя дори не бе започнала да приготвя вечерята. Тя припряно натопи четките в един буркан с вода и съблече престилката. За щастие новата й памучна рокля не беше изцапана с боя, но косата й, както винаги, стърчеше във всички посоки. Тя я прибра с няколко фиби и се огледа недоволно в парчето от огледало, закачено на стената. Приличаше на плашило — с почерняла от слънцето луничава кожа и буйна коса — годините й започваха да си проличават.

Макар и да не знаеше защо го прави, тя започна да се грижи за външността си, откакто Фин започна да идва, и се стараеше роклята й да е изгладена, а обувките лъснати. Старите ботуши, филцовата шапка и кожените панталони бяха прибрани, косата й вече не бе рошава. Казваше си, че промяната се дължи на факта, че вече е собственик на богата ферма и, като такава, не й подхожда да се облича като мъжкарана. Вътрешно обаче се питаше дали Фин не е истинската причина за тази промяна.

Той почука на вратата и тя го покани да влезе. Матилда очакваше съботните вечери с голямо нетърпение и за тази вечер беше намислила да изпробва една нова рецепта от списание, но сега вече нямаше да има време. Налагаше се да се задоволят с остатъците от вчерашното печено.

— Добър ден, Фин. Изненада ме неподготвена. Времето лети, когато рисувам.

— Щом е заради рисуването, няма проблем. Наистина си уловила духа на старата къща в тази рисунка. Не съм знаел, че имаш такъв талант.

Той се обърна към нея и се усмихна. За първи път Матилда забеляза едва доловимата промяна в него. Ризата му светеше от чистота, панталоните бяха изгладени. Беше обръснат, с чисти нокти и подстригана коса. Усилията му да укроти буйните ирландски къдрици, като ги приглади с вода, бяха похвални, но не особено успешни. Това също бе част от чара му.

Тя се изчерви и се обърна.

— Тази вечер ще трябва да се задоволим с нещо набързо приготвено. Надявам се, че не си много гладен?

— Не се притеснявай — отговори той с топлия си глас. — Дай ми една бира и аз ще обеля картофите.

Те приготвиха мълчаливо вечерята, изнесоха чиниите със студено месо, картофи и туршия на верандата и седнаха да вечерят под меката светлина на керосиновата лампа. Любовта, с която Фин описваше как е прекарал деня с неговите любими коне й действаше заразително. Той беше човек, който живееше в хармония със земята и собствената си личност. Докато слушаше плътния му, мелодичен глас, Матилда усещаше, че тези мигове са много ценни за нея. Той бе млад и красив и може би скоро щеше да срещне някое момиче, да се влюби и приятелството им щеше да мине на втори план.

Тя се отърси от тези мисли и отпи от бирата си. Навярно бе настъпил моментът да му обърне внимание, че тяхното невинно приятелство е обект на приказки и да му даде възможност да се отдръпне, преди да е станало твърде късно.

— Знаеш ли, че хората са започнали да приказват по наш адрес? — подхвърли тихо тя.

Под светлината на лампата очите му приличаха на два тъмни скъпоценни камъка. Той прокара пръсти през косата си.

— Какво точно?

— За това, че идваш тук, Фин. Не ми казвай, че не си чул?

Той се усмихна и поклати глава.

— Никога не обръщам внимание на клюките, Моли. Имам по-важни неща за вършене. — Той отпи от бирата си. — Както и да е, не им влиза в работата как ще прекарвам свободното си време.

Тя се разсмя.

— Прав си, но това не ги спира. Майките от околните ферми точат ноктите си, Фин. Май не си разбрал, че си обект на оживено обсъждане. Местните семейства започват да се изнервят, нали имат дъщери за женене.

Фин се засмя и продължи да яде.

— Остави ги, Моли. Нека да имат с какво да занимават дребнавите си умове. Овен това — добави той, като я погледна, — смятам, че съм достатъчно голям, за да избирам сам с кого да си прекарвам времето, не мислиш ли?

Матилда го погледна изпитателно. Компанията му й беше приятна, харесваше й да вечерят заедно и да слушат концертите по радиото. След всичките тези години на самота, присъствието му означаваше много за нея, но разбираше защо хората ги одумват. Тя беше доста по-възрастна от Фин. Той би трябвало да си потърси някое момиче на неговите години — момиче, за което да се ожени.

При тази мисъл апетитът й изчезна и едно мигновено, почти болезнено прозрение накара пулса й да се ускори. Колко глупаво постъпи, като го насърчаваше да идва тук! Един ден той щеше да се ожени и тогава близкото им приятелство щеше да се сведе до любезни, нищо незначещи разговори при случайните им срещи в града. Матилда осъзна в болезнен пристъп на ужас, че ревнува от бъдещата му жена и мисълта, че той ще бъде с някоя друга и ще споделя с нея вечерите си й се стори нетърпима.

Тя потъна в мълчание, забрави да яде, поразена от ужасната истина. Беше започнала да гледа на Фин като жена — жена, която беше достатъчно зряла, за да се заблуждава. Та какво би търсил такъв млад и красив мъж в една съсухрена стара мома на средна възраст?

— Моли? Лошо ли ти е?

Гласът му я накара да подскочи, въпреки че той говореше тихо. Тя погледна настрани, защото се боеше, че той ще прочете мислите й и се усмихна насила.

— Стомахът ми нещо не е наред — измънка тя. — Ще ми мине.

Фин се вгледа внимателно в нея, докато тя се суетеше с чиниите и салфетките.

— Не обръщам внимание на клюки, знаеш това, ти също не трябва да позволяваш подобни приказки да те разстройват. Ако поживееш известно време в Таси, ще престанеш да им обръщаш внимание.

— Все забравям, че не си от тук — каза тя с престорено безгрижие. — Не знам защо, но имам чувството, че винаги си живял по тези места. Тук си сякаш у дома си. — Сега, след като беше наясно с чувствата си, се притесняваше и затова избягваше погледа му.

Фин дръпна стола си назад, кръстоса крака и запали пура.

— Никога не съм ти разказвал много за себе си, нали? — каза накрая. — Винаги говорим за земята, фермите, а не за причината, която ни задържа тук.

— Ти знаеш доста неща за мен — каза тихо тя, — но аз бих искала да науча нещо повече за живота ти, преди да дойдеш в Уилга.

Той издуха дима от пурата, пъхна палци в джобовете на панталона си и се загледа в ливадите.

— Родителите ми имаха малка ферма в централните части на Тасмания, наричаше се Миндър. Намира се сред една огромна, заобиколена от планини долина, и времето е ту много горещо, ту много студено. Отглеждахме коне. Не си спомням някога през живота ми да не е имало коне около мен. Затова след войната реших да приема възможността, дадена ми от държавата, и дойдох тук.

Тя го погледна изпитателно и забеляза тъга в очите му.

— А защо не се върна в Таси?

Фин се размърда на стола, извади пурата от устата си и се загледа в нея, преди да изтръска пепелта в чинийката.

— Баща ми почина няколко години преди мама и до смъртта й поддържах фермата ни. После избухна войната и скоро след това бях достатъчно голям, за да ме мобилизират. Продадох всичко и внесох парите в банката. Къщата не беше същата без мама.

Матилда въздъхна.

— Знам какво имаш предвид. Съжалявам, че проявих любопитство за неща, за които не ти се говори.

Той вдигна рамене.

— Не се тревожи, Моли. Старият си падаше малко негодник и, честно казано, когато умря, изпитах почти облекчение. Но мама… Тя беше нещо друго.

Матилда виждаше, че Фин се разкъсва от противоречиви чувства. Той почти не говореше за миналото си, но тази вечер изглежда искаше да се освободи от това, което го измъчваше и тя не желаеше да прекъсва нишката на мисълта му.

— Може би мислиш, че не е редно да говоря така за баща си, но той ме мразеше, разбираш ли? Бях единственият му син и исках да е доволен от мен, но не си спомням някога да е показал, че ме обича. Мама беше тази, която ме окуражаваше и направи от мен човек — довърши тихо той.

Двамата седяха замислени, без да говорят, и в съзнанието на Матилда изведнъж изникна образът на Марвин. Родителите са отговорни за толкова много неща — цяло чудо беше, че тя и Фин изобщо са успели да пораснат.

— След смъртта на баща ми разбрах каква е била причината за неговата студенина — продължи Фин. — Той не е бил мой баща. Малко преди да умре, мама ми каза, че съм бил осиновен. Мисля, че по някакъв начин, дълбоко в себе си, аз вече съм го знаел. Когато останахме сами с мама, това вече беше без значение. Тя беше добра майка и аз много я обичах.

— Ами истинските ти родители? Никога ли не си искал да узнаеш кои са?

— Не. Мама умря, преди да успее ми разкаже за тях и аз никога не си направих труда да ги потърся. Мама си беше мама. Единствената майка, която съм имал, и съм искал да имам. Тя беше добра жена. След смъртта й се колебаех дали да не стана свещеник. Като католичка, тя винаги бе искала и се бе надявала да се обрека на църквата, но аз премного обичам земята и конете, за да се откажа от тях. — Той се усмихна широко. — Предположих, че ще работя по-добре за Бога, като посветя живота си на конете, отколкото да се затворя сред четирите стени на църквата.

Матилда видя блясъка в очите му и си помисли, че не бе подозирала за тази страна от характера на Фин, почувства се неловко.

— Религията не е за мен — каза внимателно тя. — Твърде много неща съм преживяла, за да мога да повярвам в любовта на всемогъщия и всеопрощаващ Бог.

Фин задържа погледа си върху нея, после въздъхна.

— Разбирам те. И на мен войната ми отвори очите. Вярата ми беше подложена много пъти на изпитание. Трудно е да вярваш в Бога, когато около теб е касапница и най-добрите ти приятели умират. — Той загаси пурата си. — Въпреки всичко вярата ми е част от мен. За мен тя е нещо много лично. Нямам намерение да я разпространявам или да те убеждавам да повярваш, просто искам да изживея живота си по най-добрия начин. — Той се усмихна отново. — Не знам защо изобщо ти говоря тези неща. Сигурно ме мислиш за смахнат на тема религия или в най-добрия случай за дърдорко. Не ми обръщай внимание.

Матилда се наведе напред и хвана ръцете му.

— Благодаря ти, че ми имаш доверие и че сподели с мен как се чувстваш — каза нежно тя.

Той не отдръпна ръката си, а започна да гали пръстите й.

— С теб е толкова лесно да се говори, Моли. Не знам защо, но съм сигурен, че ще ме разбереш.

Тя преглътна буцата, заседнала в гърлото й. Така й се искаше да приглади назад тъмните къдрици, които закриваха челото му. Искаше й се да го привлече в прегръдките си и да го задържи там, докато сянката в очите му не изчезнеше напълно. Войната бе отговорна за много неща и тя съжаляваше, че няма неговата вяра.

Разумът надделя, тя издърпа ръката си и се зае с чиниите. „Какво, за бога, правиш? — помисли си тя, ядосана на себе си. — Стегни се, жено, да не си загубила и последното си зрънце разум?“

Пусна чиниите в мивката, после включи радиото.

— Не трябва да се погребваш по този начин в Уилга, Фин — каза тя с прегракнал глас. — Можеш да излизаш, да се виждаш и с други хора и да се забавляваш.

От радиото зазвуча красив виенски валс и изпълни тишината.

— Думите ти са много мъдри за човек, който почти не излиза от Чаринга. Защо никога не ходиш на танци и забави? Как така още не си се омъжила?

— Имам много работа — кратко отвърна тя. — Освен това животът ми е пълноценен и без да съм омъжена.

Фин стана и бързо се приближи до нея. Топлите му ръце хванаха нейните и той я обърна към себе си.

— От къде толкова много гняв у теб, Моли? Кой те е наранил така жестоко, че си се отдръпнала от целия свят?

Матилда се опита да се отскубне, но той не я пусна. Тя погледна нагоре към него, главата й едва стигаше до средата на гърдите му. Никога преди не бяха заставали толкова близо един до друг и това предизвикваше странни усещания у нея.

— Не съм ядосана — каза задъхано тя. — Просто съм свикнала да живея по този начин. Ти май забравяш, Фин, че аз съм една стара жена и е твърде късно да се променям.

— Не ми отговори на въпроса, Моли — настоя тихо той и повдигна нагоре главата й, за да я накара да го погледне. — Има някаква причина, за да се криеш така от всички. Нямаш ли ми достатъчно доверие, за да я споделиш с мен?

Не можеше да му каже всичко. Не й достигаше смелост. Тя преглътна, започна несигурно, а после думите потекоха в безкраен поток, докато му разказваше част от миналото си. Сякаш някой махна от плещите й огромен товар. Тя го погледна право в очите с няма молба да я разбере и да не й задава повече въпроси.

Фин въздъхна дълбоко, прегърна я и я привлече към себе си.

— Ти си една красива жена, Моли. Смела жена. Не трябва да се затваряш тук заради онова, което ти се е случило в миналото. Всеки свестен мъж би се гордял да си негова жена.

— Глупости — каза със заекване тя срещу широките му топли гърди. Едва си поемаше дъх и близостта му караше пулса й да бие по-ускорено. Как копнееше да сложи глава на гърдите му, да вдъхне чудесната, свежа миризма на открито, да почувства равномерното биене на сърцето му.

Тя устоя на силния импулс да се отдаде на желанията си и погледна към него.

— Аз съм стара, кожата ми прилича на сушена слива, а ръцете ми са като на овчар. Косата ми има цвят на моркови и е остра като тел. Щастлива съм от сегашното си положение. Земята може и да те разочарова от време на време, но никога не те лъже.

Опита се да избяга от прегръдките му, но погледът му не се откъсваше и за миг от нея, докато я въвличаше в бавен, изкусителен валс. Беше като пеперуда, хваната в капана на блестящите му очи, и когато той се наведе и я целуна, тя потрепери. За една частичка от секундата, докато траеше тази лека целувка, почувства, че я изгаря огън. Той премина светкавично през нея, отнесе като вихрушка всичките й мисли, разби на парчета основите на самотното й съществуване и ги превърна в прах. И все пак не постъпваше правилно. Той бе прекалено млад. Тя бе твърде стара. Подобни неща не би трябвало да се случват. Тя трябваше да се откопчи от него и да сложи край на тази лудост.

Само че не можеше, защото беше парализирана. Сякаш нямаше власт над себе си. Той я водеше в този танц и тя искаше това да продължава вечно — и независимо от всичките опасения, беше безсилна да направи каквото и да било.

Те танцуваха в бавния ритъм на музиката, слели се с нейната красота, докато и последният тон не се стопи в тишината на Чаринга. Тогава Фин повдигна лицето й с двете си ръце. Беше толкова близо, че усещаше дъха му върху миглите си и виждаше виолетовите точици в сините му очи. Това не беше редно — всяка частичка от нея й го повтаряше — но въпреки това искаше той да я целуне отново. Искаше да почувства меките му устни върху своите. Искаше да усети допира, който предизвикваше у нея толкова противоречиви и приятни чувства.

Устните му се приближиха, почти я докосваха и тогава бавно, много бавно, се сляха с нейните.

Матилда беше пометена от вихъра на такова силно желание, каквото не беше изпитвала никога досега — каквото не бе подозирала, че може да съществува. Тя залитна към него, прокара пръсти през косата му и се прилепи плътно към тялото му. Потъна в сладостта на неговото докосване, докато той целуваше шията й и малката трапчинка в основата й, преди да се върне отново на устните й. Езикът му опознаваше меката кухина на устата й, като предизвикваше тръпки на невероятно удоволствие по тялото й. Тя се разтапяше в него, искаше да се слее с всяка негова частица — но дори и това не й стигаше.

— Обичам те, Моли — простена той. — Обичам те толкова много. Стани моя жена — умоляваше я той, докато оставяше огнени следи под брадичката й и по цялата й шия. — Омъжи се за мен, Матилда. Омъжи се за мен, преди да съм полудял.

Тя с мъка се върна към действителността и се отскубна със залитане от него.

— Не мога — отвърна, останала без дъх. — Това е лудост. Нищо няма да се получи.

Той тръгна отново към нея, но тя се отдръпна. Ако я докоснеше само още веднъж, тя щеше да се предаде, а знаеше, че поне един от тях трябваше да си възвърне здравия разум.

На лицето му се четеше колко е объркан.

— Защо, Моли? Обичам те и след това, което току-що се случи между нас, знам, че и ти ме обичаш. Защо позволяваш на упоритостта да ти пречи?

Той пристъпи към нея, но не направи опит да я докосне.

— Не всички мъже са като Марвин — каза нежно. — Обещавам ти, че никога няма да те нараня. Ти си твърде безценна за мен.

Матилда избухна в сълзи. Отдавна не й се беше случвало да плаче, но чувствата й бяха толкова объркани, че нищо не можеше да я изненада тази вечер. Тя го обичаше — нямаше съмнение в това — чудото беше, че й той изпитва същото.

Когато го погледна през сълзи и видя болката и объркването в неговите очи, тя се опита да си представи съвместното им бъдеще. Ами ако само самотата ги бе тласнала един към друг? Какво щеше да стане, ако той разбереше, че не я е обичал изобщо и потърсеше някоя млада жена, която би го дарила с деца, жена, която щеше да остарее заедно с него? Как щеше да понесе да го види с някоя друга, след като го бе опознала толкова интимно?

Прониза я остра болка, сякаш някой я прободе с нож и макар че страданието беше непосилно, тя знаеше какъв трябва да бъде отговорът й и какви щяха да бъдат последствията от него. Тя беше на път да го изгуби. След тази вечер приятелството им никога нямаше да бъде същото — и тя никога нямаше да го опознае като мъж.

— Не мога да се омъжа за теб, Фин, защото съм почти на трийсет и седем години и съм състарена от тежкия труд във фермата. Намери си някоя, която ще остарее заедно с теб, любов моя. Някоя, която ще ти роди деца и ще сподели бъдещето ти.

Ръцете му я сграбчиха силно и я извъртяха към него. Той я притисна здраво към гърдите си и я залюля като бебе.

— Решен съм да се оженя за теб, Матилда Томас — заяви той с нетърпящ възражение тон. — Ние се обичаме и аз искам ти да станеш моя жена. Няма да приема „не“ за отговор. В този живот имаме само една възможност и аз няма да пропилея най-хубавото нещо, което ми се е случвало, само защото ти се мислиш за твърде стара.

Сълзите й намокриха ризата му и тя си спомни приказката на Гейбриъл за първия мъж, първата жена, и за тяхното съвместно пътуване. Тя обичаше Фин и той я обичаше — защо да не опита и да не се обърне към бъдещето, което и без това не даваше никому гаранции? Ако ги чакаше само един кратък отрязък от щастие, нима не беше по-добре да бъдат заедно, отколкото да изпитва мъчителната празнота на живот без него?

Тя се вгледа в очите му, видя в тях любовта му към нея и се отпусна в прегръдките му. Привлече главата му надолу, почувства чудото на целувката и разбра, че така трябва да бъде. Щеше да цени всеки ден, всеки момент, така че, когато престанеха да бъдат заедно, щеше да има скъп запас от безценни спомени.

— Да, Фин. Ще се омъжа за теб. Обичам те твърде много, за да те оставя да си отидеш.

— Тогава ела да танцуваме, Матилда. Нека да танцуваме под звуците на този валс завинаги! — извика ликувайки той и я завъртя във въздуха.

Тя се прилепи към него и по страните й потекоха сълзи от радост. „Докогато и да продължи — безмълвно си обеща тя. — Когато и да свърши.“

Джени избърса сълзите си и остави дневника настрана. Матилда беше изключителна жена. Те беше преживяла неща, които биха довършили един силен мъж и почти бе пожертвала щастието си заради съмнението, че млад и красив мъж като Фин би искал да е с нея; бе имала куража да приеме несигурното бъдеще, без значение колко болка можеше да й донесе — защото бе разбрала, че животът не даваше никому гаранции и си струваше човек да рискува.

Джени въздъхна и си помисли за Питър и Бен. Нейният живот изглеждаше толкова уреден и сигурен, но съдбата се намеси и й отне най-скъпото. Останаха й само спомените, но бе благодарна, че има поне тях.

Първите слънчеви лъчи се промъкнаха през буреносните облаци и надникнаха в стаята. Джени се загледа в тях и се запита дали споменът за Брет и Чаринга ще остане с нея, когато се върне в Сидни.

Със сигурност щеше да съхрани спомена за Матилда. Как можеше да забрави тези дневници? Но Брет? Той не беше Фин Макколи, в това нямаше съмнение.

— Още един ден, Рипър. Това е всичко, с което разполагаме. — Тя издърпа кученцето от скривалището му под леглото и го гушна. Той я близна по лицето. Потреперваше при всеки гръм, свил опашка между краката си. — Хайде, момче. Една бърза разходка из двора и после ще ти дам да ядеш.

Изнесе го на задната веранда, той бързо изтича до храстите и се върна обратно. Джени погледна към небето. Въпреки горещината по тялото й преминаха студени тръпки. Въздухът бе наситен с почти осезаемо електричество, зловещият аромат на набиращите мощ природни сили свързваше здраво ведно небето и земята, изчаквайки момента, когато всички фурии щяха да се освободят и да се развихрят.

После хвърли бърз поглед към ливадите. Конете бяха затворени зад оградата, далече от дърветата, които се огъваха и поклащаха под полъха на топлия вятър, а гъвкавите им клони метяха сухата земя. Овцете се бяха скупчили една до друга край оградата, застанали с гръб към вятъра, и глупавото им блеене се разнасяше надалече.

Джени знаеше, че тази сцена се е повтаряла много пъти досега и щеше да се повтаря и занапред. Пустошта не се променяше, също както хората, които я населяваха. Те бяха силно, непобедимо племе, жилави и издръжливи като земята и природните сили, с които се бореха.

Прибра се в къщата и сложи яденето на Рипър в една купичка. Апетитът му очевидно не бе засегнат от уплахата. Остави го да яде и отиде до стената, за да разгледа отново акварелите, на които се любуваше всеки ден, откакто бе дошла в Чаринга.

Това беше Чаринга по времето на Матилда. Всеки детайл бе пресъздаден с внимателни щрихи на четката и оцветен в нежни нюанси. Джени беше доволна, че двете с Матилда споделяха една и съща любов към рисуването. Това я караше да се чувства дори по-близка с жената, с която не бе се срещала, но имаше щастието истински да познава.

Тя свали картините от стената, прибра ги грижливо в една щайга и нареди плътно върху тях нейните навити на рула платна. Сложи също скицниците, маслените бои и четките, зави всичко с опаковъчна хартия и го завърза с канап. Щеше да ги вземе в Сидни, не само като спомен за това, което можеше да има, но и като реално доказателство за живота на една жена и постигнатото от нея в едно малко кътче от Нов Южен Уелс.

„Още един ден — помисли си с тъга, докато оглеждаше притихналата къща. — Един-единствен ден и всичко това щеше да се превърне само в спомен.“ Ядоса се на себе си и почувства нужда да поговори с някого, затова отиде да потърси Даян.

Тя лежеше върху завивките, нощната лампа разсейваше сумрака с жълтата си светлина, дневниците бяха пръснати по леглото. Даян спеше, смръщила чело, устните й помръдваха в синхрон с това, което явно сънуваше.

Джени затвори вратата и се върна в нейната стая. Оставаха й още няколко страници. Реши да прекара утрешния ден в езда, за да може да си вземе сбогом със земята, която бе заобичала с течение на времето.

Матилда беше понесена от прилива на ентусиазъм на Фин.

— Мисля, че трябва да изчакаме малко, Фин — запротестира тя. — Можеш да си промениш решението.

— Не, няма — отговори решително той. — Освен това няма причина да чакаме повече, Моли. Бог ни е свидетел, че сме чакали достатъчно дълго, докато се намерим един друг.

— Хайде тогава да отскочим до гражданското в Броукън Хил — предложи тя. — Не искам да ставам обект на хорското внимание и клюки, освен това в църквата ще се чувствам като някакъв лицемер.

Фин я прегърна и я целуна по огненочервената коса.

— Аз не се срамувам от това, което правим, Моли. Не виждам защо да не получим божията благословия и ако зависеше от мен, щеше да ни види целият свят. Само ти, аз и обетът, който ще си дадем, имат значение — нищо друго.

Матилда го погледна, без да е напълно убедена. Беше прекарала дълги години в опити да спре слуховете и клюките, предавани от уста на уста, но решителността на Фин й пречеше да предотврати пропукването на тази защитна стена, градена с толкова усилия.

Отец Райън беше остарял. Дългото му слабо лице беше набраздено от бръчки, които говореха за натрупаната с годините умора, някога тъмната му коса сега имаше металносив цвят. Мулето бе вече заменено с кола, но годините на обикаляне из принадлежащата му енория бяха взели своя дан.

Когато Матилда и Фин му казаха за какво са дошли, той се усмихна.

— Радвам се за вас двамата — каза той с мекия си ирландски акцент, който почти не се бе повлиял от австралийския носов говор. — Знам, че животът не е бил лесен за теб, Матилда, и за мен ще е чест да водя сватбената церемония.

Тя погледна към Фин и той хвана ръката й. Той правеше всичко по силите си, за да я окуражи, но независимо от усилията му, тя се чувстваше неловко в присъствието на отец Райън.

Отец Райън прелистваше страниците на бележника си.

— Толкова много сватби имаме след края на войната — въздъхна щастливо той. — Тази събота ще обявя, че ще се жените, а церемонията може да се състои след четири седмици. — Той погледна към тях. — Така добре ли е?

Матилда и Фин размениха погледи и той стисна силно пръстите й.

— Не може ли да е по-рано, отче? — попита.

Отец Райън ги погледна строго над рамките на очилата и Матилда се изчерви.

— Не е това, отче — бързо каза тя. — Просто не разбираме защо трябва да чакаме. Това е всичко.

Дланта й беше мокра й стените на стаята я притискаха сякаш от всички страни. Направи грешка, че дойде тук. Грешка бе да си мисли, че може да се изправи пред свещеник след това, което баща й направи с нея.

— Майка ти те възпита като добра католичка, Матилда — смъмри я той. — Не бих искал да си мисля, че ще сключиш брак с грях на душата си.

Матилда си помисли, че на душата й лежат повече грехове, отколкото той би могъл да си представи, и стисна ръката на Фин за подкрепа.

Той се приведе напред.

— Матилда и аз не сме сторили нищо нередно, отче. Можем да почакаме до деня на сватбата ни.

Свещеникът затвори бележника и се облегна на стола. Той извади един очукан джобен часовник и отвори капачето му.

— Искате ли да се изповядате сега? Имам време.

— Много години минаха, отче — каза припряно Матилда. — Съмнявам се, че ще си спомня всичките си грехове.

Тя се усмихна, опитвайки се да омаловажи отказа си и да избегне вторачения поглед на отец Райън. Искаше й се да се махне от душната стая и да излезе на чист въздух. Не понасяше миризмата на полирани мебели и на плесенясали книги. Защо изобщо позволи на Фин да я доведе тук, след като беше прегрешила по такъв начин, че се срамуваше да каже на свещеника за това? Отец Райън щеше да призове силите на ада и да я заклейми, ако знаеше какво е направила с Марвин и какъв е бил резултатът от тази ужасна постъпка.

Натискът на Фин върху пръстите й се засили. С мълчаливата си подкрепа той искаше да я подкрепи, но Матилда знаеше, че това щеше да бъде единственият път, когато щеше да го предаде.

— Съжалявам, отче. Не съм се изповядвала отдавна и ще бъде лицемерно от моя страна да се опитвам да го направя сега — заключи неубедително тя.

Отец Райън си свали очилата и започна да разтрива червенината на носа си.

— Не мога да те накарам насила, Матилда, и не искам да го правя. Изповедта е част от церемонията и се надявам, че ще промениш решението си. Ако имаш нужда да поговориш с някого, знаеш къде да ме намериш. Това се отнася и за теб, млади момко.

Той стана, стисна ръцете им и излезе да ги изпрати.

— Очаквам ви на неделните служби през следващите три седмици, за да чуете обявяването на женитбата ви. Бог да ви благослови.

Матилда се разбърза надолу по пътеката покрай прашните, наклонени надгробни камъни. Искаше да се отдалечи колкото се може повече от задушаващото присъствие на църквата. От години не бе мислила за Бога. Толкова много неща се бяха случили и вярата й не бе достатъчно силна, за да издържи на жестоките изпитания.

Фин я настигна и хвана ръката й.

— Почакай, Матилда. Защо бързаш? От какво се страхуваш?

Тя се вгледа в очите му продължително, прахта в двора на църквата се стелеше около краката й.

— Трябва да ти кажа нещо, Фин — отвърна тихо тя. — Но не тук. Моля те, отведи ме в Чаринга.

Той не промълви нищо, но си личеше колко е озадачен и объркан. Независимо от това Матилда му бе благодарна за мълчанието. Докато пътуваха, тя нито веднъж не погледна към величествените, обрасли с трева извивки на безкрайните пространства. Умът й работеше трескаво, докато си мислеше какво ще му каже. Не беше редно да крие от него и последното нещо — тайната за детето, което бе погребала преди много години.

Тя би дала мило и драго, за да може да запази тази тайна. Все още се чувстваше използвана и опетнена. Омърсена от похотта на Марвин и от лъжата, в която трябваше да живее оттогава. Как щеше да реагира Фин? Дали щеше да я желае и след това? Щеше ли да разбере защо тя вероятно нямаше да иска да се изповяда?

Тя погледна през прозореца, без да вижда нищо. Трябваше да има вяра в него. Вяра, че той ще разбере защо не може да започне съвместния си живот с него, когато подобно дело тежи на съвестта й. Нейното католическо възпитание доказа безпрекословно, че е прекалено силно вкоренено в съзнанието й, за да бъде пренебрегвано.

Фин спря колата пред къщата и Матилда слезе. Тя се обърна към него, прегърна го мълчаливо и продължително, после влезе в къщата. Съдбата й беше в неговите ръце.

По-късно, по някое време тя спря да говори. Сълзите й пресъхнаха, когато видя как лицето му се вцепени от ужас и очите му потъмняха. Той не каза нищо.

— Сега знаеш всичко, Фин — завърши тихо тя. — Ако искаш да отмениш сватбата, ще те разбера.

Той стана от стола и коленичи пред краката й. Обгърна я с ръце и сложи глава в скута й.

— Милото ми момиче — каза със сподавен глас, — наистина ли си мислеше, че любовта ми към теб е толкова крехка? Вината не е твоя — нито грехът — няма от какво да се срамуваш.

Матилда въздъхна дълбоко и прокара пръсти през гъстите черни къдрици. Когато той вдигна глава и я погледна в очите, разбра, че думите са излишни. Със съзнанието, че най-сетне си бе у дома, тя се отпусна в прегръдките му.

Те се ожениха след три седмици в малката дървена църква в Уолаби Флатс. Двама от овчарите им станаха свидетели, а единствените гости бяха хората, които работеха в Чаринга и Уилга.

Матилда реши да не се облича в бяло. Не й се струваше подходящо, би било още една лъжа. Отиде до Броукън Хил и след дълго колебание накрая си избра една морскозелена рокля, чиито поли падаха на богати дипли почти до земята и блестяха на слънчевата светлина като танцуващи морски вълни на някакъв незнаен бряг. Избра и обувки в подобен цвят и сама направи букет от рози, откъснати същата сутрин от градината в Чаринга.

Роклята подчертаваше огнената й коса, сресана назад, падаща свободно на гърба й, в облак от блестящи медни къдрици. Вместо воал носеше венче от кремави рози и за пръв път през живота си се чувстваше красива.

Докато стоеше сама на входа на църквата, тя погледна към тясната пътека, водеща към олтара. Органът свиреше, Отец Райън я очакваше, а до него стоеше Фин.

Матилда почувства тръпка на възхищение. Той изглеждаше толкова хубав в костюма си, влажните му, тъмни къдрици, се спускаха зад ушите и по челото му и тя го обичаше безпределно — но онзи натраплив, тих гласец й напомняше за обещанието, което си даде, когато прие предложението му. „Докогато и да продължи — прошепна тя. — Моля те, Господи, нека да бъде завинаги.“

Органът засвири тържествено и Матилда изведнъж съжали, че не бе помолила някой от мъжете да я заведе до олтара. Сега обаче бе твърде късно. От толкова години се оправяше сама, какво бяха няколко крачки, щом щяха да я отведат към щастливото й бъдеще?

Тя стисна здраво букета, пое си дълбоко дъх и тръгна към Фин.

Ритуалът протече сред мирис на тамян и аромат на цветя, пропит от плътния баритон и хипнотичните очи на Фин. Накрая халката бе сложена на пръста й и съпругът й погледна към нея с такава гордост, че й се прииска да заплаче от радост.

Фин беше уредил тържеството да се състои в хотела. Когато излязоха от църквата, Матилда се стъписа от огромната тълпа зяпачи.

— Не им обръщай внимание — прошепна Фин и мушна ръката й под своята, — те не са виждали досега такава красавица.

Тя обходи с поглед любопитните физиономии, лукавите усмивки, потайното шушукане — и разбра, че причината, която ги е довела, е съвсем различна, но си замълча заради Фин.

Хотелът бе украсен специално за случая с панделки и балони. Масите се огъваха под тежестта на изобилната храна. Имаше дори оркестър. Фин протегна ръка и я поведе към малкия дансинг.

— Ела и танцувай с мен този валс, Матилда — покани я с усмивка той при първите акорди на оркестъра.

Тя се засмя и се отпусна в прегръдките му.

— Завинаги — прошепна.

Два часа по-късно тортата беше разрязана, те бяха преоблечени в дрехи за път и се измъкваха крадешком през задната врата.

— Никой няма да забележи — настоя Фин. — Дадох на съдържателя на кръчмата достатъчно пари, за да сервира бира на тези момчета поне още час-два. Дотогава ние ще сме отпътували.

— А, къде точно отиваме? — засмя се Матилда, докато се качваше на камионетката. — Толкова си потаен.

Той попипа върха на носа си.

— Тайна. — Това беше всичко, което пожела да й каже.

Матилда нямаше претенции къде ще отидат, стига да са заедно. Седна на седалката до него и сложи глава на рамото му. Камионетката пое към Дъбо.

Когато стигнаха до летището, денят вече преваляше, но Фин още не искаше да й каже къде отиват. Помогна й да се качи в малкия самолет и я настани удобно.

— Какво става, Фин? — засмя се притеснено тя. Никога досега не бе виждала отблизо самолет, камо ли да се качи вътре. — Нали не ме отвличаш?

Той я обсипа с целувки.

— Почакай и ще видиш, г-жо Макколи.

Перките на самолета се завъртяха и издадоха виещ звук, машината се разлюля и започна да набира скорост по пистата. Когато се откъснаха от земята, Матилда сграбчи страничните облегалки, но после се отпусна и се загледа с удивление към земята под тях.

— Винаги съм знаела, че е красива, Фин, но никога не съм допускала колко е величествена. Виж планината и горичката до езерото.

Той се усмихна и пъхна ръката й под своята.

— Отсега нататък, г-жо Макколи, ще посетиш и ще видиш места, за които не си и мечтала. Искам да се радваш на живота и да имаш всичко, което си пожелаеш.

Тя се загледа в него. Къде остана силната и груба жена, която ругаеше и стреляше не по-зле от всеки мъж? Къде отиде онази твърда дребна жена, която яздеше по пасищата на Чаринга със стадото и успя да запази фермата през тежките години на войната? Тази жена изчезна, на нейно място се появи едно женствено и нежно същество, и всичко това — благодарение на този мъж, който й показа каква може да бъде любовта.

Тя въздъхна от щастие. Животът започваше да придобива ново значение за нея и тя бе решена да се наслади на всяка една щастлива минута от него.

Малкият самолет се приземи в Мелбърн. Там вечеряха набързо, после Фин грабна куфарите и ги изнесе навън, за да хванат такси.

— Няма да останем тук, Моли, но ти обещавам, че до утре сутринта ще сме започнали медения месец.

— Достатъчно, Фин Макколи — заяви тя, като се мъчеше да изглежда сериозна. — Никъде не тръгвам, преди да си ми обяснил точно къде отиваме.

Той затвори вратата на таксито и размаха пред нея билетите.

— Отиваме в Таси — обяви той и се усмихна широко.

Матилда онемя от изненада, притисна се в него, а той я прегърна и я целуна по косата.

— Ти ми позволи да надникна в миналото ти, сега е мой ред. Искам да ти покажа колко е красива Тасмания.

Пристанището на Мелбърн кипеше от живот. Таксито си проправи път покрай натрупаните контейнери с товари и тежките машини. „Тасманийска принцеса“ леко се поклащаше на пристана. Фин я хвана за лакътя и я поведе по пътеката за пътниците. Матилда погледна нагоре със страхопочитание. Корабът бе боядисан в синьо и бяло, на огромния му комин беше изрисуван австралийският флаг, а множеството пасажери шумяха и се движеха насам-натам по палубите.

— Запазил съм една от най-големите кабини — прошепна Фин, докато вървяха по тесните коридори след един от моряците. — Надявам се, че ще ти хареса.

Морякът отключи каютата и внесе вътре куфарите, после прибра бакшиша си, усмихна се и козирува. Матилда чакаше пред вратата. Фин я понесе във въздуха.

— Това може и да не е прагът на Уилга или Чаринга, но ще бъде нашият дом за следващите дванайсет часа.

Тя го прегърна през врата и се сгуши в него, смутена от многозначителните погледи на останалите пътници. Чувстваше се притеснена и възбудена и усещаше, че се изчервява — но в прегръдките му беше в безопасност и бе сигурна, че постъпката й е правилна.

Фин я внесе в каютата и затвори с крак вратата. После я притисна към себе си, сърцата им туптяха в един и същ отсечен ритъм. Когато се наведе към нея, цветът на очите му изглеждаше по-тъмен, а устните му бяха меки, но настоятелни.

Матилда се прилепи до него, хем изплашена от предстоящото, хем нетърпелива, и когато той я пусна бавно на земята, през нея премина болезнена тръпка на разочарование.

— Ще те оставя да се освежиш — каза нежно той. — Барът е наблизо и няма да се бавя.

Тя искаше той да остане, искаше да му каже, че не я е грижа за традицията на първата брачна нощ — но се разколеба, обзета от внезапен пристъп на съмнение. Когато вратата щракна, тя остана загледана в нея. Споменът за Марвин се върна с пълна сила в тази пълна с цветя стая. Почти усещаше грубите му ръце по тялото си и чуваше учестеното му дишане.

Тя потреперя и обви ръце около себе си, за да се предпази от присъствието му. Ами ако сексът с Фин върнеше отново преживения ужас? Какво щеше да стане, ако не можеше да му достави удоволствие и откриеше, де не може да му даде това, което той искаше?

— О, Фин — заплака тя, закрила лицето си с ръце, — какво направих?

— Моли? — повика я той с тих глас и я прегърна. — Не трябваше да те оставям сама. Извинявай.

Тя не бе усетила кога се е върнал. Погледна го през сълзи, но той само сложи пръст на устните й.

— Шшт, милата ми, знам и разбирам. — Той я целуна леко и нежно, а когато ръцете й се обвиха около шията му, целувката стана по-страстна.

Присъствието на Марвин се стопи, когато нежните ръце на Фин повдигнаха главата й и помилваха врата й. Сега разбираше как се чувстваха жребците, когато той ги галеше. Как изобщо би могла да сравнява тези упоителни ласки с претърпяното насилие?

Фин я целуна по шията, после продължи към трапчинката в основата й, като езикът му оставяше огнени следи по пътя си. Ръцете му галеха тялото й и възбуждаха лавинообразна вълна от силно желание, която сякаш нямаше връхна точка и беше извън нейния контрол — и когато роклята падна в краката й на копринена купчинка, тя изви гърба си и се отдаде на огъня, който ръцете му разпалваха по кожата й.

Тялото му бе стегнато, с чисти и ясно очертани линии, които се плъзгаха под пръстите й и създаваха усещане за изключителна мекота. Тя вкуси солта от кожата му, вдиша естествената мъжествена миризма на тялото му и зарови пръсти в меките косми по гърдите му.

Тъмната му коса покри гърдите й, докато я целуваше по корема и галеше бедрата й. Тя извика, когато езикът му опари вътрешната страна на бедрата й.

Външният свят престана да съществува и тя се остави да бъде понесена от вихъра на тези нови усещания. Умираше от желание да го почувства и той да я почувства. Той се плъзна над тялото й и бавно проникна в нея; Матилда обви краката си около кръста му, притегли го към себе си и двамата се разтопиха в една преливаща от радост взаимност. Плът до плът, потта им се смеси, дъхът им се сля и те се отдадоха на приливите и отливите, докато последната вълна не ги заля.

Матилда лежеше на рамото му, премаляла и доволна като котка, която се припича на слънце. Ръката му се спусна надолу по гърба й и проследи извивката на талията й и хълмчето на ханша. Дори сега, след отмалата от преживяното, ръцете му продължаваха да я възбуждат.

— Обичам те, г-жо Макколи — прошепна той.

Първото впечатление на Матилда от Тасмания я порази. Досега не бе обръщала внимание на тази част от Австралия. След пристигането на Фин в Уилга тя бе погледнала на картата къде е Тасмания, но сега от палубата видя, че мъничката точица на картата не можеше да побере планинската верига, която се простираше на хоризонта.

Девънпорт се състоеше от тихо пристанище и град, който се гушеше между Мърси Ривър и Бас Стрейт. Черни скали и жълт пясък ограждаха бреговете, където дървета с буйни листа хвърляха сянка върху зелени туфи трева, а в долините и по хълмовете стърчаха малки дървени къщички.

Всичко бе ярко обагрено — прелестните цветя, дъсчените покриви и тучните поляни. Матилда би останала тук с удоволствие, но Фин имаше собствена програма, а и тя също нямаше търпение да види мястото, където е израснал, затова наеха кола и се отправиха на юг.

Миндър се намираше сякаш накрая на света и й напомни за дома. Разстоянията между фермите обаче, бяха много по-малки, тревата — малко по-зелена, а цветовете по-нежни. Липсваха й единствено ятата птици, дразнещите викове на дребните папагали с дълги опашки и на розово-сивите папагали; смехът на папагалите кукабура.

Фин й посочи една малка дървена къщичка, която се издигаше върху нисък хълм и бе заобиколена от обрасли с трева поля. Изглеждаше твърде малка за голямото семейство, което я обитаваше, и тя се зачуди защо не са я разширили.

— Вероятно нямат пари — обясни Фин. — Повечето от собствениците на имоти в Таси притежават земя, но не и пари. Те нямат представа за стойността на наследството си, защото се интересуват единствено от земята.

Той се усмихна.

— Също като техните братя по съдба в Нов Южен Уелс.

— Не всички — отвърна тя с престорена строгост. — Знам точно какво притежавам и нямам намерение да стигам отново до просешка тояга.

Той се разсмя и я прегърна.

— Хайде. Ела, да ти покажа училището, където съм учил.

Те разгледаха къщата, в която се помещаваше единствената стая на училището, и всички тайни детски скривалища. След това пропътуваха трийсетина километра до градчето, където той й показа киното, сладоледената сладкарница и дългото скалисто заливче, в чиито ледени води бе плувал като малък.

Някои области от Тасмания бяха съвсем различни от пустошта и Матилда понякога забравяше, че това е една и съща страна. Тревата тук бе сочна и предимно зелена. Отвсякъде се извисяваха планини, езерата бяха огромни и се простираха величествено в долините. По дърветата зрееха хрупкави червени ябълки и меки плодове; полета с лавандула и макове се поклащаха под топлия вятър.

Скалисти зъбери бдяха над югоизточния бряг, стръмни скали хвърляха сянка върху просторните плажове, толкова бели, че чак заслепяваха очите им. Водопади се спускаха от голяма височина към долините, покрити с тропическа растителност. Уединените заливи, пълни с жужащи насекоми, сънливо отпуснати в горещината, бяха идеално място за влюбени, където можеха да поплуват и да полежат под слънчевите лъчи. Около тях, докъдето поглед стига, имаше евкалиптови и борови гори. Любопитният тасманийски дявол, птицечовката и вомбатът бяха срамежливи създания и можеха да се видят само, ако наблюдателят проявеше безкрайно търпение и знаеше накъде да гледа.

Матилда и Фин прекараха две седмици в изследване на острова, като отделяха време да се попекат на слънце и да поплуват в студените води. Те посетиха Хобарт, изкачиха Маунт Уелингтън, обиколиха пазара на крайбрежния град и плаваха до околните островчета. Вечер хапваха вкусни сладководни раци или пъстърва, придружени от добро вино, произведено от новите лозя в Мурила.

Нощем тя лежеше в прегръдките му, след като се бяха любили, сънена, преситена и задоволена. Никога, дори и в най-смелите си мечти, не бе си представяла по-идеален меден месец.

— Искаше ми се да бяхме останали по-дълго — каза тъжно Матилда, когато самолетът се приземи на пистата.

Фин хвана ръката й и я стисна.

— Обещавам ти, че пак ще те заведа там, преди да остареем и побелеем — каза той и се усмихна. — Това ще бъде нашето специално място.

Когато пристигнаха в Чаринга, видяха, че аборигените битжара си бяха отишли. През последната година се местеха все по-надалече, но сега колибите бяха празни, огнището бе студено.

Матилда се натъжи. Това бе краят на една ера, но и началото на нещо много по-добро. Може би по техния си тайнствен начин бяха разбрали, че тя вече нямаше нужда от тях.

Ежедневието пое своя обичаен ход. Фин си премести нещата в Чаринга и назначи в Уилга управител. Той продължи да отглежда коне, но имаше нужда от човек, който да наглежда фермата. След шест месеца те отидоха до Броукън Хил, видяха се с Джефри Банкс, с когото се бяха уговорили по телефона да подготви документите, и подписаха споразумение за сливането на двете ферми.

Матилда направи допълнение към завещанието си, което включваше двата имота, и не можа да не се усмихне на Джефри Банкс, докато го подписваше. Колко прав се оказа той. Животът наистина беше пълен с изненади.

Двамата се върнаха в Чаринга и Матилда изчака да се навечерят и да излязат на верандата. Фин я придърпа в скута си и те се загледаха към луната, която бавно изплуваше над дърветата.

— Фин, трябва да ти кажа нещо — заговори накрая тя. — Свързано е с онова посещение, което направих, докато си поръчваше новите ботуши за езда.

Той се гушеше във врата й, наболата му брада я караше да изтръпва от удоволствие.

— Ммм?

Тя се отскубна от него със смях.

— Как мога да се съсредоточа, когато правиш това, Фин? Спри за момент и ме чуй.

Той я захапа нежно по врата.

— Още съм гладен — изръмжа.

— Фин — каза твърдо тя, — трябва да ти кажа нещо много важно.

Той я погледна и лицето му изведнъж придоби сериозно изражение.

— Какво има, Моли?

— Ще си имаме бебе — съобщи тихо тя, като зачака реакцията му.

Фин зяпна от учудване, после зарадван и възхитен от новината се усмихна широко. После я вдигна и завъртя в кръг.

— Ти, малка хитрушо! Защо не ми каза по-рано?

Тя се разсмя и започна да го умолява да я пусне на земята.

— Защото исках да съм сигурна — отговори останала без дъх. — На моята възраст това ми се струваше направо невъзможно.

Той започна да я целува нежно, после все по-страстно.

— Скъпото ми момиче — шепнеше срещу устните й, — обещавам ти, че нашето дете ще има най-хубавата ферма в Нов Южен Уелс и най-любящите родители. О, Моли, Моли, това е най-големият подарък, който можеше да ми направиш.

Матилда не можеше да си намери място от щастие. Все още не вярваше, че е бременна и често слагаше ръка на корема си, за да се увери, че не сънува. Копнееше времето да мине по-бързо и едновременно с това ценеше всяка минута от това чудо.

Непрекъснато си повтаряше, че е голяма щастливка — толкова обичана и желана след годините на самота. На детето нямаше да му липсва нищо. Двамата с Фин щяха да го обичат и да се грижат за него, то щеше да расте силно и здраво сред чистия въздух на Чаринга и Уилга.

Бебето щеше да се роди през зимата. Стригането на овцете почти бе приключило. Матилда влезе в последните шест седмици от бременността и почувства, че влажното и горещо време все повече изцежда силите й. Навън валеше и реката можеше всеки момент да прелее. Фин бе отишъл с овчарите да съберат стадото и да го закарат на по-високите пасища, после щеше да отиде до Уилга, за да се увери, че фермата е готова да посрещне зимата.

Матилда се движеше с мъка из къщата, тежестта на бебето правеше горещината още по-непоносима. Искаше да довърши ремонта на детската стая, която Фин пристрои от едната страна на къщата и въпреки че той не й позволяваше да работи, смяташе да го изненада.

Освен това се ядосваше на себе си, че е станала отпусната и ленива и по цял ден не прави нищо. Време бе да се заеме с някаква работа.

Матилда напълни една кофа с вода, взе ножа за рязане на хартия, за да изстърже с него напукания лак, приготви парцали за бърсане и паста за полиране на мебели и се отправи с тромави стъпки към детската стая. Тя бе малка и светла, с голям прозорец с изглед към ливадата, и ухаеше на скоро отсечено дърво. Тя бе боядисала стените в бяло и искаше да изрисува над детското креватче, което Фин скова преди няколко седмици, малък стенопис на Чаринга. Стенописът щеше да е изненада и тя бе доволна, че Фин ще се забави достатъчно, за да има време да го довърши. Суетенето му и прекомерните грижи щяха само да й пречат.

Фин бе донесъл от Уилга скрин и гардероб, който Матилда искаше да почисти, преди да започне да рисува. Всичко за бебето трябваше да е изрядно подготвено. Тя разбираше, че това почти натрапчиво желание да чисти и лъска, е част от майчинските й инстинкти, също като при дивите животни в пустошта.

С помощта на парцали и топла вода избърса дъното на гардероба и застла рафтовете с хартия, като си тананикаше със затворена уста. След това полира дървото, докато то не заблестя и отстъпи назад, за да му се полюбува. Мебелите на Фин бяха виждали и по-добри времена. Не ги бе поглеждала, откакто Фин ги донесе, заета с ежедневната неразбория около стригането на овцете. Видът на лъснатия гардероб й се понрави и тя се зае със скрина.

Като отваряше горното чекмедже, нещо издрънча, после се чу шум от падане на предмет. Каквото и да бе това, Фин очевидно го бе забравил. Сега то падна под дъното на най-долното чекмедже.

Тя извади едно по едно всички чекмеджета и ги остави настрани на пода. Коленичи и като сумтеше и пуфтеше, мушна ръка и заопипва прашното дъно. Големият корем й пречеше да надникне вътре.

Пръстите й напипаха нещо хлъзгаво и студено. Приличаше на тенекиена кутия. Тя я измъкна и задъхана започна да я разглежда. Беше дълга кутия от маслени сладки, изрисувана с шотландско каре и герба на Шотландия.

Матилда я разклати и отвътре нещо се плъзна и задрънча. Заинтригувана, тя мушна ножа в цепката под ръждясалия капак.

Вместо сладки вътре имаше няколко писма, изрезки от вестници и снимки. Тя остави писмата и заразглежда снимките. На едната Фин стоеше пред къщата в Миндър, усмихнат и горд в ученическата си униформа.

Матилда се усмихна и целуна снимката. Как щеше да го дразни, когато се прибереше в къщи. Тези колене!

Погледна втората снимка и бебето в корема й ритна силно. На нея Фин стоеше между двама души, които тя не можеше да обърка с никои други.

— Това е невъзможно — възкликна тя.

После отвори очи и прочете некролозите във вестника. Вярно беше.

И все пак в това нямаше никакъв смисъл. Откъде Фин би могъл да познава Пег и Албърт Райли, когато е бил ученик? Нали двамата бяха заминали за Куинсланд?

Лицата им се замъгляваха и после отново се проясняваха, докато в мислите й се рояха най-невероятни предположения. Спомняше си гласа на Пег и последните думи, които чу от нея. Те ечаха в главата й, изпълваха стаята, къщата, носеха се над ливадите, летяха през годините.

Тя обърна снимката, но не можеше да прочете надписа — не можеше изобщо да се съсредоточи. Не желаеше да го чете — искаше да върне времето назад — да забрави за снимката. Тя не можеше да съществува. Не и тук в Чаринга. Не и в скрина на Фин.

— Не. — Тя си поемаше дъх. — Не, не, не.

Въпреки желанието си да забрави за надписа върху гърба на снимката, той я привличаше.

„На добър час, сине. Мама и татко.“

Матилда преглътна с мъка и се насили да мисли логично. Вероятно бе някакво съвпадение, тя просто прекаляваше с драматизма. Пег и Албърт са си родили собствено дете, сменили са си имената и са се преместили в Тасмания. Разбира си, че беше така. Съвсем логично.

Гласът на Фин прозвуча в главата й.

„Мама ми каза, че съм бил осиновен. Това обяснява защо баща ми никога не е показвал, че ме обича.“

— Това нищо не означава — промълви Матилда в тишината на стаята. — Те са го осиновили в Таси. Чиста случайност е, че е дошъл точно тук.

Тя седна на пода в детската със снимката, прилепена до гърдите й, и се опита да се успокои. Само си въобразяваше разни неща. Жените в нейното състояние често проявяват разни странности.

Погледът й падна върху купчината писма. Тя ги прегледа набързо и видя, че повечето са от приятели, бойни другари, фермери и търговци на коне. Матилда започна да вярва, че наистина се е объркала.

После намери писмото от Пег.

Беше написано нечетливо и неграмотно, очевидно предназначението му е било да бъде прочетено след смъртта й. Думите заиграха пред очите на Матилда, техният смисъл достигаше до съзнанието й с неумолимостта, с която се забиваха пироните в ковчег.

„Скъпи сине,

Това е най-трудното писмо, което някога съм писала, но ти трябва да научиш истината и сега, когато мен ме няма, надявам се, ще ми простиш за това, което направих. Поемам цялата вина, баща ти няма нищо общо с това — съдбата ми предложи тази възможност и аз я използвах.

Майка ти беше дете, когато ти се появи на бял свят, без бъдеще и без мъж, който да се грижи за нея. След като те роди, тя се разболя и когато те поех в ръце, знаех, че не мога да те оставя.

Аз те откраднах, Фин. Взех те от онова онеправдано дете и ти дадох най-доброто, на което бях способна, защото знаех, че тя няма да може да се грижи за теб, дори и да искаше — а аз се съмнявах, че тя би искала. Променихме фамилията си на Макколи, но ти няма да намериш никакви документи и по-добре да не знаеш откъде си. Тя мисли, че си умрял при раждането, Фин. Господ ще ми прости за лъжата. С Бърт не можехме да имаме деца и когато те видях, разбрах, че така е било писано да стане.“

Матилда почти онемя от шока и ужасът се върна с пълна сила. Ръцете й се отпуснаха безсилно надолу, удариха се в кутията и нещо блестящо изпадна на пода.

Тя го вдигна и го остави да се люлее като махало на слънчевата светлина. Златото и емайлът блестяха, докато гледаше като хипнотизирана.

Хвана, фино изработеното сърце, опипа инициалите на задната страна и замръзна. Затаила дъх, отвори мъничкото капаче и погледна двете снимки — разбра, че няма никаква грешка.

Медальонът на майка й бе изчезнал по мистериозен начин преди години, но сега се появи отново в Чаринга, за да я преследва.

Матилда се изправи на крака и усети тежестта на бебето в корема си.

— Това е невъзможно — промълви тя. — Невъзможно.

Тишината я притисна. Денят помръкна, стори й се, че чува гласа на Пег.

„Бебето ти умря. Бебето ти умря. Бебето ти умря.“

Матилда си запуши ушите и излезе от стаята, като залиташе. Краката й сами я поведоха към неизбежното пътуване, което не искаше да предприема, но знаеше, че е длъжна да направи — през кухнята и навън на верандата. Същият кошмарен път бе извървяла и преди години, кошмар, от който още не се бе събудила. После навън на двора и през бялата вратичка на гробището.

Падна на колене в мократа трева и погледна малкия мраморен кръст, купен с първите спестени пари. Роклята прилепна по тялото й като нейна втора ледена кожа. Тя започна да разравя пръстта с ръце, без да забелязва нищо около себе си, като шепнеше една отдавна забравена молитва от детството си.

— Света Богородице, ти, благословена сред всички жени, моли се за греховете ми.

Ръцете й работеха бързо, разравяха тежката, мокра пръст, хвърляха я настрани, докато не стигнаха до малкия грубо скован ковчег.

Фин беше на двайсет и четири години. Фин беше на двайсет и четири години.

Тази мисъл не излизаше от главата й, докато се молеше безгласно:

— Света Богородице, моли се за нас. Прости ни. Моля те, Господи, прости ни!

Дъждът и сълзите я заслепяваха, докато се мъчеше да изрови сандъчето. Зарови пръсти в калта, сграбчи грубите дървени ръбове, като се бореше да го измъкне от лепкавата пръст, която сякаш не искаше да го пусне.

Матилда не обръщаше внимание на режещата болка в корема и изпочупените нокти. Не забелязваше треските и дъжда. Трябваше да се увери с очите си, да разбере какво е заровено в гроба преди двайсет и четири години.

Ножът за рязане на писма се мушна между ръждясалите пирони, чу се страшно изскърцване, разлетяха се трески и капакът се отвори. Матилда погледна вътре.

В сандъчето нямаше нищо друго, освен една голяма тухла.

Тя седна на земята с ковчежето в скута. Онемяла. Мъртва за всичко наоколо. Само ако дъждът можеше да отмие ужасния грях, който бе извършила. Да можеше да се слее със земята и да изчезне. Да можеше да не чувства нищо до края на живота си и да потъне в забрава.

За съжаление това не можеше да стане, защото силната болка, която я стискаше като в менгеме, започна да приижда на вълни и накрая те я извадиха от унеса й и я принудиха да се раздвижи. Без да изпуска малкия ковчег от прегръдките си, тя започна да пълзи към къщата. Невинното й детенце идваше на бял свят и тя не можеше да го спре.

Глава 20

Джени остави дневника да падне на земята, без да обръща внимание на сълзите. През цялото време е имала право. Чаринга е прокълната. Нищо чудно, че духът на Матилда витаеше в къщата. Нищо чудно, че валсът зазвучаваше всеки път, когато обличаше роклята.

Седна на леглото, потънала в скръб по Матилда и Фин, и стисна медальона, който висеше на врата й. Матилда сигурно е умряла, но какво е станало с Фин? Хлипанията изведнъж престанаха. Ами детето? Истинският наследник на Чаринга.

Тя изтри сълзите от лицето си. Трябваше да намери отговор на въпросите си. Фин нарочно е оставил дневниците на Матилда. Искал е да бъдат прочетени.

— Но от кого? — прошепна тя. — Дали не си се надявал, че вашето дете ще намери някак пътя към Чаринга и ще разбере истината?

— Сама си говориш, а? Май нещата не вървят на добре?

Гласът на Даян я изтръгна от мислите й. Тя си издуха носа и се опита да се успокои. Знаеше, че лицето й е пребледняло, а клепачите подути.

— Какво има? — Даян седна на леглото до нея и я прегърна през раменете.

— Матилда се е оженила за Фин. — Гласът й трепереше и очите й отново се напълниха със сълзи.

Даян сви рамене.

— И какво от това? — Тя хвърли един проницателен поглед към Джени и се усмихна широко. — Не ми казвай, че изведнъж си станала сълзлива и сантиментална. Джен, ти ме изненадваш?

Джени се отдръпна.

— Ти не разбираш — каза дрезгаво тя и се опита да изтрие бликналите сълзи. — Фин е бил син на Матилда.

Тъмнокафявите очи я погледнаха с изненада. После Даян подсвирна леко.

— Е, това се казва новина — въздъхна тя.

Джени вдигна дневника и го подхвърли към Даян.

— И това не е всичко, Даян. Те са имали дете. Питър не е имал права над Чаринга. Нито пък аз. — Тя смачка носната си кърпичка на топка и с треперещи ръце свали медальона от шията си. — Дори това не е мое. То е било на Матилда, а преди това на майка й. Нищо чудно, че духът й ме преследва от деня, в който взех дневниците.

Даян не обърна внимание на дневника.

— Това са глупости, Джен. Питър е имал пълното право да купи фермата, след като е била обявена за продажба. Детето сигурно не я е искало. И кой може да го вини, със семейна история като тази? Хайде, стегни се. Не се оставяй всичко това да те извади от равновесие. Тези дневници само те разстройват и разпалват и без това развитото ти въображение.

Джени поклати глава, замислена над думите на Даян. Нещо не беше наред. Имаше толкова неизяснени моменти и след като се чувстваше така съпричастна с Матилда, трябваше да доведе нещата докрай и да разбере цялата истина.

Тя грабна дневника, отвори на последните страници и го подаде на Даян.

— Прочети това и ми кажи какво мислиш.

Изражението й явно убеди Даян, че няма смисъл да спори с нея. Даян започна да чете. Когато свърши, затвори тетрадката и остана смълчана. Джени почти загуби търпение.

— Мисля, че цялата история е твърде трагична и трябва да бъде погребана — каза накрая тя. — Детето може да е умряло или пък да е решило да продаде Чаринга. Нека не правим драма от това. Що се отнася до медальона… — Тя го взе от Джени и опипа финия филигран. — Питър вероятно го е намерил тук, когато е уреждал покупката на Чаринга и е решил, че ще го харесаш.

Джени започна да се дразни от думите на Даян.

— Не можеш ли да разбереш? — избухна тя. — Дневниците са били оставени нарочно. Така трябва да е било — пое си дъх тя. — Ако детето е живо, защо ще ги оставя тук? Защо не ги е унищожило?

— Джен — каза предупредително Даян, — не се забърквай отново в тази каша.

Джени стисна ръцете й, искаше й се да накара Даян да погледне на нещата от друг ъгъл.

— Ами ако детето е живо и не знае истината? Представи си, че Фин е оставил тук дневниците, защото е знаел, че то ще се върне някой ден? Тогава какво?

— Това са само предположения — рязко отговори Даян.

Джени грабна медальона и тръгна към вратата.

— Ще видим тази работа.

— Къде отиваш? — Разтревоженият глас на приятелката й я настигна по коридора.

— Да се обадя на Джон Уейнрайт — провикна се тя през рамо.

Даян се втурна след нея и я дръпна от телефона.

— Каква ще е ползата от това, Джен? Не рови повече в миналото. Радвай се на Чаринга, на медальона и на историята, която ти се удаде да прочетеш. Наслаждавай се на живота. Всички стари бижута си имат история. В това им е чара. Само че старите дневници трябва да бъдат оставени там, където им е мястото. В миналото Джен, ти нищо не можеш да промениш. Стореното сторено.

— Даян, аз трябва да узная какво е станало с хората тук? Трябва да разбера как така Питър е могъл да купи Чаринга. Дължа го на Матилда.

Тя се извърна и докато чакаше да я свържат по телефона, чу Даян да казва:

— Ако аз не мога да те накарам да разбереш, как ли ще успее Джон Уейнрайт да го направи?

Джени стисна слушалката, когато чу познатия британски акцент от другата страна на линията.

— Джон? Дженифър е.

— Здравей, скъпа моя. Какво мога да направя за теб?

— Как и защо Питър е купил Чаринга?

— Нали ти обясних миналия път? — кротко отговори той.

— Джон — започна решително Джени, — знам за Матилда и Фин Макколи и нося медальона на Матилда. Медальонът, който Питър ми подари за миналата Коледа. Медальонът, според неговите думи, бил свързан с подаръка за рождения ми ден. Сега искам да знам как Питър е попаднал на Чаринга и медальона и какво се е случило с човека, който е трябвало да наследи фермата?

— А. — Отсреща настана дълго мълчание.

Джени погледна Даян и двете допряха глави до слушалката. Въпреки горещината в кухнята, тя почувства, че й става студено и макар че бе нетърпелива да научи още подробности, нещо като че я караше да прекъсне разговора.

— Какво има, Джон? Какво е това, което не искаш да ми кажеш?

От другата страна се чу въздишка и шумолене на хартия.

— Това е една дълга и объркана история, Дженифър. Може би е по-добре да дойдеш в Сидни, за да ти обясня?

Тя почти се засмя на нотката надежда в гласа му.

— Предпочитам да ми го кажеш сега, Джон. Все пак не би могло да е чак толкова заплетено.

Последва нова въздишка и шум от разлистване на документи.

— Питър дойде при мен няколко години, преди да умре. Беше попаднал на една ферма, Чаринга, и искаше аз да изготвя документите. Изглежда около тази ферма имаше някаква интригуваща история и Питър дълго бе проучвал нещата, преди да се обърне към мен. Щом уредихме документите, той ме помоли да запазя в тайна новата придобивка, докато не дойде времето, когато той самият щеше да ти обясни всичко.

Джени се намръщи.

— Защо ще го пази в тайна, след като историята е била толкова интересна? Нищо не разбирам.

Отсреща отново настъпи мълчание.

— Той знаеше, че ще се разстроиш — дойде тихият отговор.

— Тогава защо е купил проклетата ферма, след като го е знаел? — Тя си пое дълбоко дъх. — Има ли нещо, което не ми казваш?

Отново мълчание.

— От къде си разбрала за семейство Макколи?

Разговорът заприлича на игра на въпроси и отговори. Джени отговори на въпроса с въпрос.

— Питър идвал ли е някога в Чаринга, Джон?

— Доколкото знам, не. Той възнамеряваше да отидете заедно на годишнината от сватбата ви. Тогава щеше да ти разкаже историята на фермата.

— Само че умря, преди да може да го направи.

Джон Уейнрайт се изкашля.

— Смъртта на Питър означаваше, че аз трябва да уредя формалностите около предаването на Чаринга. Той искаше ти да посетиш мястото и да го опознаеш, преди да научиш останалото.

— Да, мога да разбера защо е искал първо да обикна мястото. — Джени погледна към ръката си. Медальонът бе свит в дланта й като змия, която се кани да нападне. — Щом Питър не е идвал никога в Чаринга, откъде е взел медальона на Матилда?

— Попаднал е на него, докато е проучвал Чаринга. Не знам откъде го е взел — отговори бързо адвокатът. — Нека да минем на въпроса за наследството ти: Питър беше най-педантичният човек, когото някога съм срещал. Той се бе подготвил за всяка непридвидима случайност, настояваше да направи завещанието си и да уреди реда на последователност на нещата, в случай че немислимото се случи. Ето защо ме сварваш малко неподготвен. От къде разбра за семейство Макколи?

— Питър е допуснал грешка. Пропуснал е една жизненоважна подробност — не е дошъл първо тук. — Джени си пое дълбоко дъх при мисълта за дневниците. — Какво знаеш за семейство Макколи, Джон?

— Почти нищо. — Тонът му се промени, стана по-остър и на Джени й мина през ума, че нещо не е както трябва. — Били са фермери. Случило се е някакво нещастие и имотът е бил оставен под попечителство на тяхното дете. Нещата са били движени от един от нашите старши съдружници, сега пенсионер, но през годините очевидно е имало връзка между сиропиталището и нашата фирма, съдейки по начина, по който това попечителство е било уредено.

— И как точно Питър е купил Чаринга? Какво е станало с детето?

Мълчанието на Джон продължи толкова дълго, та Джени си помисли, че връзката е прекъснала.

— Джон? Чуваш ли ме?

Той се обади, но звучеше крайно неохотно.

— Питър беше проучил нещата, преди да се обърне към мен. Аз му казах всичко, което знаех, а то не беше много. Детето беше изчезнало, а от манастира не можаха да ни помогнат. Повярвай ми, търсенето беше много продължително. Питър прояви голямо усърдие. Длъжен съм да подчертая, че всичко е направено според правните изисквания. Имотът е твой и само твой.

— Значи попечителството е било анулирано?

— Нещо такова, да. Съжалявам, но повече от това не бих могъл да помогна. — Думите му прозвучаха неубедително. — Питър не ми каза нищо повече.

Джени помисли за момент.

— След като е планирал всичко толкова грижливо, учудвам се, че не е оставил някакво обяснително писмо или бележка — каза с надежда.

— Имаше такова писмо, приложено към първоначалните доументи — отвърна бавно Джон Уейнрайт, — но той го унищожи и каза, че по-добре да чуеш лично от него историята за миналото на Чаринга. Макар да бе планирал всичко много грижливо, той вероятно не е допускал, че няма да може сам да ти разкаже за това.

Разочарованието заседна като буца в гърлото й и Джени бързо я преглътна.

Значи ти никога не си чел писмото и не си запознат със съдържанието му?

— Да. Писмото беше запечатано. Съжалявам, Дженифър. Нищо повече не мога да ти кажа.

— Тогава от мен зависи да открия останалото — каза решително тя. — Благодаря, Джон. Ще се чуем пак — Не изчака той да си довърши изречението и остави слушалката. — Хайде, Даян. Отиваме да видим Хелън.

Даян я погледна с разширени от изненада очи.

— Защо? Какво общо има тя с това?

— Тя знае къде мога да намеря свещеника — отговори Джени развълнувано, докато си навличаше джинсите и ризата. — Фин сигурно е потърсил помощта му. Убедена съм в това.

Тя си нахлузи ботушите и стана.

— Трябва да разбера какво е станало след смъртта на Матилда. Какво е станало с Фин. И защо никой не знае къде е детето.

Даян я стисна за ръката.

— Помисли си, Джен. Познавам те много добре. Влезе ли ти нещо в главата, ще отидеш дори в ада, за да го постигнеш. Наистина ли искаш да продължиш да се ровиш в тази трагедия?

Джени издърпа ръката си и излезе на верандата.

— Не мога да оставя нещата недовършени, Даян. Съвестта ми не го позволява. Освен това — добави тя, докато се качваше на камионетката и завърташе ключа — не искаш ли да узнаеш края на историята? Не си ли поне малко заинтригувана?

Даян продължаваше да стои на верандата по нощница. Хапеше колебливо долната си устна, но в очите й се четеше любопитство.

— Идваш ли или не?

— Дай ми само една минута — Даян изтича в къщата, като тресна вратата.

Джени нетърпеливо барабанеше по кормилото и през главата й минаваха какви ли не мисли. Отец Райън сигурно е много стар вече. Може и да е умрял или да си е изгубил ума, или пък да се е уединил в някой отдалечен манастир. Само Хелън би могла да й помогне.

Даян отвори със замах вратата на камионетката и се покатери вътре.

— Готова съм — каза задъхано. — Все пак мисля, че си играеш с огъня.

— И преди съм се опарвала — отвърна мрачно Джени и мина през първата от автоматичните порти.

Докато преминаваше през поредицата от порти, Джени съсредоточи цялото си внимание върху пътя, осеян с дупки и коловози. Горещият вятър вдигаше прах, клатеше дърветата, притискаше ги към земята, навяваше суха пръст пред колата, като замаскираше и без това трудния за следване черен път. В главата й се въртяха неканени мисли, от които не можеше да се отърве лесно. Детето на Матилда е било отгледано в сиропиталище, без да подозира произхода си. Джени знаеше какво означава това. Съпреживяваше болката му, защото бе усетила какво е да се чувстваш самотен и изгубен. Това допълнително засилваше решителността й да открие истината. Ако успееше да намери този неизвестен наследник на Чаринга, можеше да живее спокойно до края на живота си.

Когато стигнаха до Караджонг, видя, че мъжете са навън и прекарват останалите овце в ливадите около къщата. От Чарли и Андрю нямаше и следа, инвалидната количка липсваше от верандата, и Джени си отдъхна с облекчение. Етън бе последният човек, когото искаше да види. Макар че той със сигурност знаеше отговорите на повечето й въпроси, едва ли щеше да й ги каже.

Джени и Даян се пребориха с вратите на камионетката и заизкачваха стъпалата към верандата. Джени погледна Даян и натисна звънеца. Стори й се, че мина цяла вечност, преди вратата да се отвори.

— Дженифър? Даян? Радвам се да ви видя. — Хелън, елегантна както винаги, в изгладени широки панталони и безупречна риза, ги поздрави с усмивка.

Джени нямаше време за размяна на любезности. Тя влезе направо вътре и се вкопчи в ръката на Хелън.

— Трябва да намеря отец Райън — каза разпалено. — Той знае отговорите, разбираш ли, а ти си единственият човек, който може би има представа къде да го намерим.

— Чакай малко, Джени. Успокой се и ми кажи какво е станало. Говориш несвързано.

Джени забеляза стреснатото изражение на Хелън и преди да й пусне ръката осъзна, че разчорлената й коса и непривичното й държане само усложняваха нещата. Хелън и понятие си нямаше за дневниците и ужасната тайна на Чаринга. Джени си пое дълбоко дъх и отметна сплъстената коса от очите си.

— Трябва да намеря отец Райън — повтори тя с упорство — и само ти можеш да помогнеш.

По лицето на Хелън пробяга разтревожения поглед.

— Защо, Джени? Какво се е случило?

Джени погледна към Даян и прехапа устни. Сега никак нямаше време за обяснения. Изгаряше от нетърпение да разбере истината.

— Много е сложно — промърмори тя, като пристъпваше от крак на крак, — но е изключително важно да намеря свещеника.

Хелън се вгледа в нея. Джени знаеше, че външното спокойствие на Хелън прикрива притеснението й.

— Елате в кабинета ми — каза тя накрая и хвърли бърз поглед към Даян. — Там ще можем да поговорим.

Джени се обърна рязко при шума от тежките стъпки и въздъхна с облекчение. Беше управителят на Караджонг.

— Старецът спи, а другите са навън да събират стадото — обясни Хелън, сякаш бе прочела мислите й. — Никой няма да ни безпокои.

Джени и Даян я последваха в кабинета, чиито стени бяха заети от пълни с книги рафтове, и седнаха една до друга на коженото канапе. Джени усещаше тъпа болка да пулсира зад слепоочията й. Събитията от последните часове на Матилда се нижеха пред очите й с кристална яснота. Тя пое от Хелън чашата с чисто уиски и я изля наведнъж в устата си. Алкохолът изгори гърлото й и очите й се насълзиха. Не обичаше уиски, но при тези обстоятелства имаше нужда от силно питие, за да проясни главата си и да подреди мислите си.

— По-добре започни от самото начало — предложи Хелън, седнала на кожения стол зад бюрото. — Това няма нищо общо с нещата, които ти споделих онзи ден, нали? — Тонът й бе искрен и миролюбив.

Джени кръстеше пръсти върху коленете си. Нетърпението й изчезна и бе заместено от несвойствено за нея самообладание.

— Това вероятно е последната глава от тази история — каза тихо тя.

Даян й стисна окуражително ръката. Джени започна колебливо, но постепенно се отпусна и стана по-красноречива. Когато последните думи се отрониха като капки вода в езерото от мълчание, тя зачака реакцията на Хелън.

Хелън стана от стола зад бюрото и седна до двете приятелки.

— Никога не съм знаела, че Матилда е оставила дневници и че в цялата история има замесено бебе.

Джени извади медальона от джоба на джинсите.

— Този медальон ми бе подарен от съпруга ми, винаги съм се чудила чий е бил — каза тя. Пръстите й трепереха от вълнение, докато отваряше капачето. — Познаваш ли някого от тези хора?

Хелън се вгледа в снимките.

— Не знам коя е жената — каза накрая, — но от роклята и прическата съдя, че това е била Мери, майката на Матилда. Младият мъж е Етън. Виждала съм подобни снимки в семейния албум. Тук е на осемнайсет или деветнайсет години.

Даян и Джени се спогледаха с удивление.

— Трябва да намеря отец Райън — каза задъхано Джени. — Фин е бил много религиозен, логично е да се е обърнал към свещеник след смъртта на Матилда. Той е единствената връзка с миналото, Хелън. Единственият, който може да знае какво е станало с детето.

— И Етън, разбира се — каза колебливо Хелън.

Джени си помисли за злия старец в инвалидната количка и поклати глава.

— Само, ако не е останал никой друг.

— Ще се обадя в църквата — каза Хелън. — Направили сме доста дарения, време е и те да направят нещо за нас. — Тя се усмихна на Джени и Даян. — Като добри католици искаме да си осигурим влизане в рая, а и църквата винаги е с протегната ръка.

— Защо да не пробваме със стареца, Джен? — подхвърли Даян през дима от цигарата. — Господи, та той е бил в центъра на всичко. Не може да не знае какво се е случило.

Хелън закри с длан слушалката.

— Дори да ми каже колко е часът, пак не бих му повярвала и бих проверила — каза мрачно тя. — Нека да опитаме първо да намерим отец Райън.

Джени кимна в съгласие.

Хелън се свърза с някого на име отец Дънкан, но само от нейните думи не можеше да се разбере какво става и трябваше да изчакат да свърши разговора.

— Разбирам. Добре, благодаря ви, отче. Между другото харесва ли ви новият джип? Обзалагам се, че с него се придвижвате по-лесно, нали? — усмихна се тя и остави слушалката.

— Е? — Джени се изправи.

— Отец Райън още е жив и живее в старчески дом за свещеници в Броукън Хил. Отец Дънкан каза, че му пише редовно, за да го държи в течение с местните събития. Не можел да вижда добре, но умът му си бил съвсем наред. — Тя откъсна листчето от бележника. — Това е адресът му.

Джени взе листчето. Адресът не й говореше нищо, но въпреки това се развълнува.

— Да се надяваме, че няма да ходим дотам напразно — промълви тя.

Даян застана до нея.

— Не можем да знаем предварително, Джен. Но като те гледам как си се настървила да разбереш всичко наведнъж, мисля, че е най-добре да потегляме. За колко време ще стигнем до Броукън Хил, Хелън?

— Обикновено летим дотам със самолет, но при задаващата се буря, няма да е много разумно.

— Имате самолет? — Даян беше впечатлена.

Хелън се засмя.

— Малко е прекалено, нали? Обаче е много удобно, особено когато реша да се измъкна бързо от тук, ако положението стане напечено.

Тя ги погледна, после изглежда взе някакво решение.

— До Броукън Хил е доста далече и ако не познавате пътя, можете много лесно да се загубите в тази прашна буря. Защо да не ви закарам?

Джени хвърли един поглед на Даян и двете кимнаха.

— Ще хвърля няколко неща в чантата, ще оставя бележка на Джеймс и тръгваме.

Малко по-късно багажът беше събран, бележката за Джеймс лежеше на масата в салона и трите жени отидоха в огромната кухня, ухаеща на прясно изпечен хляб и печено месо.

Хелън напълни три термоса с кафе и нареди на готвача да направи един куп сандвичи.

— Ще трябва да използваме камионетката ви. Джеймс е взел нашата, а резервната е в ремонтната работилница. Даян, докарай я пред гаражите отстрани на къщата.

Джени последва Хелън навън и трите натовариха отзад в камионетката няколко туби с бензин, две туби с вода, няколко резервни гуми, крик, пушка, лопата и аптечка за първа помощ. Сложиха и една чанта с инструменти, както и различни резервни части.

— Защо са ни всичките тези неща? — учуди се Джени. — Нали Броукън Хил не е чак толкова далече?

— Наложително е да се вземат при всяко излизане от фермата. Може да ни се развали колата, да спукаме гума или да заседнем в пясъка — и тогава ще минат дни, докато ни открият. При наближаващата буря е необходимо да бъдем по-подготвени от всякога. — Хелън се качи в камионетката и зае мястото на Даян. — Хайде да тръгваме.

Джени и Даян се сместиха до нея и трите потеглиха.

— Може и да имаш вид на светска дама — заяви замислено Даян, — но иначе си мъжко момиче.

Лакираните нокти на Хелън проблясваха, когато поемаше по почти незабележимите очертания от един път към друг.

— Тук не е място за срамежливи мимози. Научих го дяволски бързо, когато дойдох за пръв път.

Тя погледна към двете млади жени до нея и се усмихна.

— Забавно е да използваш цялата си съобразителност срещу природните сили и проклетите овце. Не е по-различно от това да общуваш на светско парти с дами, които се събират на едно място и блеят глупаво.

— Колко километра има до Броукън Хил? — попита Даян след около два часа.

— Около шестстотин и петдесет километра. Като стигнем до Бърк, продължаваме все направо по пътя, който върви покрай Дарлинг Ривър до Уилканя, и после поемаме по магистрала 32. Магистралата минава през Броукън Хил и стига до Аделаида.

Джени се загледа през прозореца. Наближаваше обед, но небето бе потъмняло от плътните кълбести облаци. Гръмотевици и светкавици раздираха небето над върховете на Мориарти Рейндж. Струваше й се странно, че животът около нея не спира своя ход — а тя е някак отстрани, изгубена в света на Матилда Макколи, който изведнъж се превърна в реалност.

— Иска ми се да се разрази истинска буря — да завали — каза Хелън, когато стигнаха чакълестия път, водещ към Уилканя. — Тревата е много суха и при надвисналата суха буря всичко ще пламне. — Тя посочи с глава към далечните планини и облаците над тях, които изглеждаха наистина заплашителни.

— Ако се притесняваш и искаш да се върнеш, кажи ни. Ще отидем до Броукън Хил някой друг ден.

Джени се върна към действителността. Чувстваше се виновна, че въвлече и Хелън в това необмислено преследване, но всъщност не искаше да се връщат — не и след като изминаха целия този път.

Хелън откъсна поглед от пътя и се усмихна ведро.

— Караджонг няма да пострада. Преживели сме и по-страшни моменти, а Бог ми е свидетел, че във фермата има достатъчно мъже, които да се погрижат за нея.

Джени долови зад оптимистичното изявление на Хелън нотка на притеснение. Само защото нея самата не я бе грижа какво ще стане с Чаринга, справедливо ли бе да очаква, че Хелън ще зареже любимия си Караджонг при надвисналата буря?

— Сигурна ли си? Още не е късно да се върнем обратно.

— Абсолютно. Аз също съм много заинтригувана. Надявам се само отец Райън да може да отговори на въпросите ти. Чудя се дали не би ми позволила аз да разпитам стареца?

Джени погледна към по-възрастната жена. Дали Хелън не знаеше повече, отколкото даваше вид, че знае? Но реши, че отново дава простор на въображението си и поклати глава.

— Знам какви въпроси да му задам, Хелън. По-добре аз да го разпитам.

За нейна изненада гласът й прозвуча спокойно и овладяно и все пак там някъде, дълбоко в душата й, се таеше страх от онова, което можеше да научи. Последните няколко часа направо откачи и ако не пътуваше с Даян и Хелън в подскачащата по неравния път в средата на пустошта камионетка, щеше да си помисли, че сънува. Но празнините в дневниците на Матилда трябваше да бъдат запълнени — и тя нямаше друг избор, освен да потърси отговори на вълнуващите я въпроси.

Редуваха се зад волана, докато пристигнат в Броукън Хил. Нощта бе настъпила и луната надничаше през носените от вятъра облаци. Вече бе твърде късно за посещения, затова се настаниха в един мотел, вечеряха и се хвърлиха изтощени в леглата.

На сутринта времето бе мрачно и неприветливо, слънцето се бореше да си проправи път през плътните облаци. Вятърът бе отслабнал, задухът и влагата бяха все така нетърпими. Трите не бяха приключили със закуската и вече изпитваха необходимост да си вземат по още един душ.

Старческият дом „Сейнт Джоузеф“ се състоеше от няколко продълговати, бели постройки сред голям, сенчест парк в края на града. Хелън дръпна ръчната спирачка и загаси двигателя.

— Винаги можем да обърнем колата и да забравим за цялата история?

— Няма начин, не и след пътя, който изминахме до тук.

— Добре. Няма проблем — усмихна се Хелън окуражаващо. — Хайде, тогава. Да видим дали старецът може да ни разкаже нещо интересно.

Брет се събуди. Тази тишина му бе добре позната и не предвещаваше нищо добро. Той стана от леглото и погледна навън. Времето бе мрачно и потискащо, в пълен синхрон с настроението му. Въпреки ранния час жегата не се търпеше, а над Чаринга бяха надвиснали заплашителни облаци. Дори и най-лек полъх не разклащаше клоните на дърветата и не разлюляваше сухата трева. Бурята щеше да се разрази всеки момент.

Той взе писмото, написано с голяма мъка предната вечер, и го пъхна в джоба си. То можеше да почака. Първо трябваше да нагледа животните, да провери оградите още веднъж, защото независимо че овцете бяха затворени на двете най-близки до къщата ливади, те щяха да изпаднат в паника още в първите минути на бурята.

Брет запали цигара, погледна към къщата и се намръщи. Нещо не бе както трябва, нещо липсваше. В следващия момент забеляза, че хипарската каравана още стои пред къщата, но камионетката я няма.

— Момчета, някой от вас да е местил камионетката? — провикна се той в бараката на овчарите.

Те поклатиха глави и продължиха да дремят.

Брет погледна отново към къщата. Лампите светеха, пердетата бяха спуснати, нямаше нищо особено, но чувството, че нещо не е наред, не го напускаше.

— Бил, ти и Клем ще отидете днес с конете на ливадите. Джейк, Томас, съберете момчетата и нагледайте животните. Заковете с дъски всички постройки и вижте дали всички машини са прибрани. Накарайте момчетата да проверят дали прасетата и кучетата са затворени добре и докато сте наоколо ги организирайте да разчистят проклетия двор. Има разхвърляни инструменти и други неща, които при първия по-силен порив на вятъра ще отидат чак в съседния щат.

Той остави мърморещите мъже и се запъти бавно към къщата. Връчването на писмото на Джени щеше да е добър предлог, за да се увери, че всичко е наред. Той почука на вратата и зачака.

Рипър започна да лае и да драска неистово по предната врата. Брет почука отново. Досега трябваше вече да му е отворила. Дори ако тя и приятелката й спяха. Рипър вдигаше такъв шум, че би събудил и умрелите.

— Г-жо Сандърс? Джени? Брет е.

Отговор не последва и той реши, че е чакал достатъчно. Чувството, че има нещо нередно, не го напускаше. Той отвори вратата и Рипър се заплете в краката му.

— Какво има, момче? — Брет клекна и погали кученцето по главата, докато се оглеждаше наоколо. Лампите светеха, вратите на спалните бяха отворени, къщата очевидно бе празна. Локвичките по пода говореха, че Рипър от доста време е сам, а от скимтенето му ставаше ясно, че не е нахранен.

Брет отиде в кухнята и отвори една консерва с кучешка храна. Кученцето започна да лапа настървено.

— Горкият малък разбойник — промърмори той. — Ако можеше да ми кажеш какво става тук.

Брет остави Рипър да яде и набързо огледа къщата. Надникна в стаята на Джени и видя бъркотията вътре. Върху неоправеното легло бяха разхвърляни дневниците, по столовете и на пода имаше разпилени дрехи.

— Джени? — провикна се той. — Отговори ми, по дяволите!

Застана по средата на кухнята и прокара ръка по брадичката си. Беше забравил да се обръсне, но това бе най-малката му грижа. В къщата нямаше и следа от жените, конете си стояха на ливадата, логично бе да предположи, че Джени и Даян бяха взели камионетката.

Брет тресна входната врата зад гърба си и се затича към плевнята, от нея към стригачницата, после към кошарите и кланицата. Никой от мъжете не бе взимал камионетката, нито пък бе видял жените да излизат с нея.

— Няма кой друг да е бил — измърмори Брет. — Трябва да се обадя по радиостанцията и да разбера къде са. — Той тръгна към къщата и с всяка крачка ядът му се усилваше. — Глупави патки. Да тръгнат на разходка, когато бурята всеки момент ще се разрази. Господи!

Той нахлу в къщата и вдигна слушалката. „Вероятно е хукнала да гони Чарли. Колкото по-скоро си тръгна, толкова по-добре. Не ми отива да ходя по петите на тази глезла.“

— Караджонг. Джеймс се обажда. Край.

— Брет Уилсън — отговори лаконично той. Нямаше време за любезности. — Там ли е г-жа Сандърс?

— Съжалявам, приятелю. С жена ми са отишли по някакви задачи до Броукън Хил. Оставили са бележка, докато съм събирал стадото. Край.

Брет стисна микрофона. Това беше възможно най-глупавото, лекомислено и тъпо нещо, което можеха да направят!

— Имаш ли представа, кога ще се върнат? Край.

— Знаеш какви са жените, приятелю. Като тръгнат по магазините, може да се бавят със седмици. Между другото как са нещата при вас? Тук бурята ще се разрази всеки момент. Край.

Брет овладя гнева си.

— И при нас е същото, приятелю. Предполагам, че скоро ще връхлети — от доста време се кани. Край.

— Тази ще е доста страшна. Добре, че жените не са тук. Ще кажа на Джени да ти се обади, когато се върне. Край.

— Да, добре. Всичко добро, приятелю. Край на разговора. Изключвам.

Брет закачи микрофона и включи радиото на програмата за времето. Новините бяха лоши. Суха буря се бе извила на югоизток и се придвижваше с бясна скорост към тях. Нищо друго не можеха да направят, освен да заковат вратите и прозорците с дъски и да чакат.

Той повика Рипър и излезе навън. Джеймс беше прав за едно нещо. По-добре, че жените ги нямаше. Само това му липсваше — две ужасени, залепени за него жени, когато помощта му бе необходима на друго място. Всъщност не можеше да пренебрегне мисълта, че не би имал нищо против Джени да е залепена за него — по-скоро би му харесало.

— Стегни се, Брет Уилсън — промърмори ядосано той. — Престани да се маеш и се хващай за работа.

През следващите три часа Рипър ходеше навсякъде след него, докато Брет организираше мъжете и проверяваше дали всичко е прибрано. Кученцето се чувстваше изгубено без Джени и Брет много добре го разбираше.

Час по час той ходеше до къщата, за да чуе прогнозите за времето, следеше съобщенията на другите фермери за щетите от бурята и мислено чертаеше пътя й. Тогава чу думите, от които най-много се страхуваше.

— Избухнал е пожар и върви право към нас. В момента е на около осемдесет километра от Нула Нула и се придвижва много бързо. Имаме нужда от помощ.

Джени слезе от камионетката след Даян и погледна към редицата от възрастни мъже, седнали в сянката на верандата.

— Дали някой от тях не е отец Райън?

Даян сви рамене.

— Може би. Знам само, че изглеждат ужасно самотни и изоставени в тези люлеещи се столове. Предполагам, че сме първите посетители, които стъпват тук от години.

Когато минаха през входната врата и влязоха в преддверието, Джени погледна Даян. Имаше кошмарното усещане, че и преди е била тук. После осъзна, че то бе предизвикано от миризмата на паста за полиране на дърво и белина, които й напомняха за сиропиталището във Валуна. Разпятието на стената и малката статуетка на Мадоната с младенеца я върнаха към спомените от детството — пребледнялото лице на Даян говореше, че и тя изпитва същото.

Шумът от удрящите се едно в друго зърна на броеница я накара да се обърне към излизащата иззад една лъскава врата монахиня. Самообладанието й почти я напусна и Джени сграбчи ръката на Даян за подкрепа.

Когато погледна лицето на монахинята, Джени видя, че това не беше сестра Майкъл — но би могла да е нейна близка роднина. Висока и строга, с бяла забрадка, която подчертаваше издълженото й лице. Ръцете й бяха скрити от широките ръкави на расото. Монахинята ги посрещна с нескрита враждебност.

Хелън изглежда не бе впечатлена.

— Дошли сме да видим отец Райън — каза хладно тя. — Разбрах, че отец Дънкан ви е уведомил по телефона за нашето посещение.

Монахинята не й обърна внимание и отправи студените си, пронизващи очи към Даян и Джени.

— Не мога да позволя отец Райън да бъде безпокоен от посетители — изсъска злобно. — Той има нужда от почивка — Тя ги огледа с високомерно изражение. — Пет минути. Само толкова мога да ви разреша. — След това се завъртя на пети и пое напред по дългия коридор.

Джени и Даян си размениха ужасени погледи и тръгнаха след нея. Тя беше въплъщение на сестра Майкъл и те бързо бяха сведени до две малки момиченца, които се вцепеняваха от нейната жестокост.

Джени вървеше след монахинята, чиито поли метяха със свистене пода и си спомни за времето, когато беше петгодишна. Тогава се чудеше дали монахините изобщо имат крака или се придвижват на колела, защото те се плъзгаха без всякакво усилие по силно излъсканите подове. Само че когато попита, получи силен шамар през лицето и беше наказана да се покае, като каже две молитви и три пъти изрецитира „Аве Мария“.

Не след дълго нейният въпрос намери своя отговор, когато един силен порив на вятъра повдигна полите на сестра Майкъл и пред ококорените й очи се откриха две мраморни колони от плът, обути в дебели набрани чорапи. Тогава пак бе зашлевена зад ушите като наказание за новопридобитото познание.

Гадна, зла стара кучка. Единственото постижение на сестра Майкъл бе, че успя завинаги да убие у нея любовта към религията. Дори и сега не можеше да влезе в църква, без да се свие като при удар.

— Имате посетители, отче. Не им позволявайте да ви уморяват — каза монахинята, като издърпа възглавниците му и ги смушка набързо, за да бухнат. — Ще се върна след пет минути — предупреди тя и хвърли смразяващ поглед на трите жени.

Джени пристъпи колебливо напред, а Даян и Хелън останаха зад нея. Отец Райън изглеждаше толкова крехък на фона на белите чаршафи и белите калъфки на възглавниците, че Джени вече не бе сигурна, дали постъпва правилно.

Тя хвана нежно ръката му, покрита със сини, изпъкнали вени. По време на пътуването обмисляше как да подходи към тази извънредно деликатна тема и бе решила да кара направо.

— Аз съм Дженифър Сандърс, отче. А това са Хелън и Даян.

Свещеникът повдигна глава и Джени видя, че очните му ябълки бяха замъглени от бели облачета. Обзе я пристъп на нерешителност. Какво ли би могъл да й каже този мъж на преклонна възраст, което тя да не знаеше вече или най-малкото да не подозираше? Той бе твърде стар и не беше редно да го безпокои.

— Дженифър, нали? Е, това вече е нещо — замълча той за момент после тромаво се размърда в леглото. — Ще ми помогнеш ли с тези възглавници? Много са неудобни и от тях ме заболява врата.

Дженифър се усмихна. Отец Райън може и да бе остарял, но ирландската му прямота се бе съхранила. Тя бързо нагласи възглавниците. Нямаше много време. Сестрата скоро щеше да се върне.

— Трябва да говоря с вас, отче — започна тя, — за случилото се с Фин Макколи. Помните ли го?

Свещеникът полежа известно време неподвижно, после обърна към нея сълзящите си очи.

— Как каза, че ти е името?

Джени потисна нетърпението си.

— Дженифър Сандърс, отче.

— Това моминското ти име ли е, дете? — попита тихо той.

Джени направи озадачена гримаса към Хелън и Даян и поклати глава.

— Не, отче. Кръстена съм Дженифър Уайт. Явно списъкът е бил стигнал до „У“, когато са ме приели в сиропиталището.

Старецът кимна и от гърдите му се отрони дълга въздишка, която прозвуча като шумоленето на сухи листа по неравна повърхност.

— Божията воля те доведе точно навреме, мила моя. От много години съдбата ти тежи на моята съвест.

Джени се отдръпна от него. Думите му я изненадаха.

— Защо да тежа на съвестта ви, отче?

Отец Райън затвори очи и въздъхна.

— Беше толкова отдавна. Толкова години мъчение за бедната ти майка. Но всичко започна много преди това… много преди това.

Джени се вцепени. Думите му падаха като ледени късчета право в сърцето й и оставаха някъде дълбоко.

— Майка ми? — прошепна тя. — Какво за майка ми?

Той забави отговора си толкова дълго, че тя се запита дали не е заспал или забравил, че не е сам. Освен това със сигурност я бъркаше с някой друг.

— Старецът се обърка, Джен. Знаех си, че не трябваше да идваме тук. — Даян я потупа по ръката. — Хайде. По-добре да го оставим на спокойствие.

Джени тъкмо се канеше да стане, когато немощният му глас я спря.

— За първи път разбрах, че нещата не вървят на добре, когато дадох последно причастие на Мери Томас и чух предсмъртната й изповед. Тя се бе омъжила за един мъж, но обичаше друг. Детето й не беше от съпруга й.

— Значи няма съмнение, че Матилда Томас е била дъщеря на Етън Скуайърс? — намеси се Хелън.

Старият свещеник насочи замъгления си поглед по посока на гласа й.

— Ни най-малкото. Тя обаче запази тайната до смъртта си. Мери беше силна жена. Същата бе и дъщеря й.

Джени се отпусна. Отецът може би я бъркаше с някого, но поне щеше да научи нещо повече за Матилда и семейството й. Какво значение имаше, дори и да си мислеше, че говори с някой друг?

— Спомням си, когато Матилда и Фин дойдоха при мен, за да говорим за сватбата им. Тогава бяха толкова щастливи. Изпълнени с радост и светли надежди за бъдещето. Това, което стана, беше жестоко. Жестоко и несправедливо, след всичко, което бе минало през главата на Матилда — той замълча.

— Знам какво се е случило, отче. Намерих дневниците й. Кажете ми какво е направил Фин след смъртта на Матилда! — Тя хвана тънката китка и усети пулса му. Той бе неравен, но пръстите му я стиснаха силно.

— Баща ти ме повика в Чаринга, за да изпратя майка ти според християнските обичаи. Цяло чудо бе, че бе е успяла да ти даде живот, Дженифър.

— Моят ба…? — Джени не можеше да си поеме дъх, главата й се въртеше, а подът под нея плуваше. Това беше някаква лудост. Старецът говореше несвързани неща. — Отче, нещо бъркате — успя да каже със заекване. — Името ми е Дженифър Уайт. Аз нямам нищо общо с Матилда или Фин.

Той отново въздъхна и стисна още по-силно ръката й.

— Дженифър Уайт е името, което са ти дали в сиропиталището. Дженифър Макколи е името, с което си се родила.

Той явно не забелязваше напрежението във въздуха, нито пък можеше да види ужаса, изписан върху лицето на Джени. Тя седна като зашеметена на леглото, сърцето й туптеше отсечено и толкова силно, сякаш всеки момент щеше да изскочи от гърдите й.

— Ти беше едно малко нещастно вързопче — гладна, лишена от майчино мляко, плачът ти огласяше цялата къща. Бедният ти баща беше с разбито сърце и не знаеше какво да прави.

Той спря да си поеме въздух и тишината в стаята стана почти нетърпима. Джени забелязваше като през мъгла, че Даян стиска силно ръката й. Картини от дневниците се нижеха пред очите й, разкъсваха сърцето й. Отец Райън продължи да говори:

— Погребахме майка ти в малкото гробище на Чаринга. Тя имаше право да бъде изпратена с молитви и светена вода, защото не бе съгрешила нарочно, по-скоро спрямо нея бе извършен грях. Аз останах няколко дена, за да помогна на Фин. Той имаше нужда от подкрепа в този тежък момент от живота си.

Свещеникът замълча, потънал в спомени. Тишината на стаята бе нарушавана единствено от хъхренето в гърдите му.

Горещи сълзи се търкаляха по вцепененото лице на Джени, но непреодолимата нужда да разбере всичко бе по-силна от нея.

— Продължавайте, отче — подкани го тя. — Разкажете ми всичко.

— Фин прочете дневниците. — Той я погледна със слепите си очи и се опита да седне. — Фин беше богобоязлив, добър човек, но четенето на дневниците толкова скоро след смъртта й го подлуди. Това бе най-черният момент в живота му. Много по-жесток от което и да е бойно поле. Той ми разказа всичко. Няма по-ужасна гледка от един опустошен човек с прекършен дух. Нищо не можех да направя, освен да се моля за него.

Картината, предизвикана от тези думи беше непоносима. Джени напрегна всичките си сили, за да се овладее. Ако се оставеше на мъката, нямаше да може да се съвземе никога.

Старият свещеник се облегна на възглавниците, гласът му пресекваше от вълнение.

— Никога преди това не се бях чувствал толкова безпомощен. Разбирате ли, Фин не можеше да повярва, че Бог ще му прости. И точно това го сломи.

Вратата се отвори и на прага застана монахинята с кръстосани ръце и мрачно изражение. Джени я изгледа свирепо — искаше да я прогони — трябваше да чуе края на историята независимо от болката, която й причиняваше.

— Време е да си вървите. Не искам да разстройвате отеца.

Отец Райън изглежда че почерпи отнякъде вътрешна сила.

Той се изправи на възглавниците и изкрещя:

— Затвори тази врата и ме остави сам с посетителите ми!

Строгото изражение бе заменено от объркване.

— Но, отче…

— Нищо, жено. Трябва да обсъдя нещо важно. Сега върви. Върви.

Монахинята ги изгледа с едва потиснат гняв, изсумтя и затвори вратата малко по-рязко от обичайното.

— Тази никога няма да се научи на смирение — промърмори той и хвана Джени за ръката. — Докъде бях стигнал? — Гърдите му свиреха, докато се опитваше да събере мислите си.

Джени не можа да му отговори. Тя бе напълно объркана и не можеше да повярва, че това се случва с нея.

— Финбар те държа с часове в прегръдките си. Надявах се, че това ще му помогне да се успокои, но Матилда му бе оставила писмо, в което му пишеше да те махне от Чаринга и той отчаяно искаше да постъпи правилно.

Свещеникът погали ръката й и се усмихна.

— Той те обичаше много, Дженифър. Надявам се, че това ще ти донесе утеха.

Джени стисна ръката му. Така си помагаха взаимно. Думите му наистина смекчиха до известна степен болката, предизвикана от думите му през последните няколко минути.

— Да, отче — промълви накрая тя. — Мисля, че сте прав. — Тя преглътна сълзите си и седна изправена. — Обаче искам да знам какво е станало после!

Свещеникът въздъхна и една сълза бавно се търкулна по хлътналата му буза.

— Баща ти написа завещание и аз му станах свидетел. Той говори с един от управителите на Австралийската банка в Сидни да учреди попечителство над Чаринга, докато не навършиш двайсет и пет години. После въпреки съветите ми назначи управител в Уилга.

Той сграбчи още по-силно ръката на Джени и тя се приведе към него — страхуваше се от това, което й предстоеше да чуе, но знаеше, че трябва да разбере какво точно е искал баща й за нея.

— Нямах представа какво е намислил, Дженифър. Ни най-малко. Той не искаше да ме послуша. Дори и свещеник не би могъл да го вразуми. Аз се провалих и като свещеник и като човек. Нищо друго не бих могъл да сторя, освен да стоя отстрани и да го гледам как унищожава всичко, което той и майка ти бяха създали помежду си.

— Да унищожава? Имате предвид, че е искал да унищожи Чаринга? — Джени се приведе напред, махна един кичур бяла коса от сбръчканото му чело и избърса сълзите му.

— Не. — В гласа на свещеника се прокрадна горчивина. — Той искаше да я запази за теб. Фин унищожи себе си. Разби живота ти и изгори всички мостове към възможността да ти създаде дом.

— Как го направи, отче? — прошепна Джени, като предчувстваше какъв ще бъде отговорът.

— Той реши да те отведе във Валуна, в сиропиталището на Милосърдните сестри, където самоличността ти щеше да бъде прикрита под ново име. Единствената ти връзка с Чаринга бе медальонът на майка ти. Остави го на съхранение при монахините. Опитах се да го спра, но нищо не можеше да промени решението му. Трябваше да гледам как те откарва с колата, сложена в една кошница на предната седалка до него. — Отец Райън подсмръкна и издуха носа си. — Само ако знаех какво е намислил, щях да намеря начин да го спра. Но колкото й да премислям нещата сега, нищо не бих могъл да променя. — Гласът му заглъхна в тишината.

Значи така Питър е намерил медальона. Неговите проучвания са го отвели в сиропиталището във Валуна. Джени погледна свещеника и очите й отново се напълниха със сълзи. Той беше стар, изморен и бремето, което бе носил, го бе изтощило. Тя седна на стола, без да пуска ръката му, и се опита да си представи това последно пътуване с баща си. Какви ли кошмарни мисли са минавали през ума му? Как е могъл да я остави, като е знаел, че няма да я види повече?

Гласът на свещеника я стресна и я върна към безрадостната действителност.

— Върнах се в Уолаби Флатс, но съвестта ме измъчваше и за пръв път през целия ми съзнателен живот, вярата ми ме напусна. Що за свещеник бях, след като не можех да намеря точните думи, за да облекча страданието на един човек? Що за мъж бях, след като не знаех какво е да обичаш жена — или какво е да си принуден да вземеш решение за детето си? Бях се провалил и като свещеник и като човек. Прекарах много часове на колене, но молитвите за първи път не ми донесоха душевен мир.

Джени усети как стомахът й се сви конвулсивно, докато чакаше старият свещеник да изрази с думи това, от което се страхуваше.

— Писах до сиропиталището и те ми отговориха, че си пристигнала и баща ти е уредил да получават ежемесечна сума, за да не ти липсва нищо. На многобройните ми въпроси за теб, те отговаряха само, че си добре и растеш. Поддържах с тях редовна кореспонденция, но от писмата им не можех да науча много. Разбираш ли, детето ми, чувствах се отговорен за теб. Ако вярата ми бе по-силна, можех да спра баща ти да не извърши най-големия грях.

„Ето сега ще го каже. Не искам да слушам. Не искам да повярвам — и все пак е неизбежно.“

— Фин изчезна, малко след като те остави във Валуна. Помислих си, че е отишъл на обиколка, за да се опита да възвърне равновесието си далеч от всички. Донякъде изпитах облекчение, защото очаквах нещо по-страшно…

Искрицата надежда угасна при следващите му думи, които описваха жестоката действителност.

— Няколко овчари го намерили в пустошта и извикали полицията. За щастие имах известни връзки. След като установиха самоличността му, успях да убедя полицаите да не разгласяват случая. Не беше трудно. Овчарите само преминаваха от тук, а полицаите не проявиха голяма заинтересованост — те не бяха местни. — Той я погали по ръката, сбръчканото му лице изразяваше загриженост за нея. — Знаех, че един ден ще се върнеш, Дженифър, и не исках бъдещето ти да бъде опетнено от случилото се, но предполагам, че ти вече си се досетила за това, нали?

— Да — каза тихо тя. — Просто исках да го чуя от вас. По-добре да знам цялата истина, за да няма никакви съмнения.

— Той извърши нещо ужасно, Дженифър. Смъртен грях според каноните на църквата, но като човек, аз го разбирах. Отишъл с колата надалеч в храсталака и се застрелял с пушката. Полицаят каза, че е престоял там повече от шест месеца, преди да бъде открит, но аз знаех точно кога го е направил. Трябва да е било в деня, когато те е оставил в сиропиталището. Планирал е всичко предварително.

Джени си представи самотата на последните часове на баща си, страданието и мъката, които са принудили този нежен, вярващ човек да отиде накрая на света и да обърне пушката срещу главата си. Тя закри лицето си с ръце и се отдаде на мъката.

Плачеше не само за себе си, а и за родителите си, които бяха платили такава жестока цена заради любовта си. Плачеше и за свещеника, който бе понасял бремето на безверието си в това безрадостно място, където щеше да дочака края на дните си, без да знае какво би могъл да направи, за да предотврати тази ужасна трагедия.

— Отец Райън, искам да вярвате, че нищо повече не бихте могли да сторите. Аз се върнах в Чаринга силна и здрава и, благодарение на дневниците на майка си, знам, че родителите ми са ми желали само доброто. Чрез вас и дневниците ги заобичах и разбрах защо животът ми е започнал по този начин. Няма защо да се чувствате виновен и съм сигурна, че Бог ви чака с отворени обятия. Вие сте добър и мил човек. Бих искала да има повече хора като вас. Бог да ви благослови. Благодаря ви.

Тя се наведе над леглото и го целуна по бузата, преди да го прегърне. Сълзите им се смесиха. Той беше толкова крехък и тя искаше да може да го утеши, но разбираше, че опрощението за него би могло да дойде само след възвръщане на вярата му.

— Има ли нещо, което мога да направя за вас, отче? Имате ли нужда от нещо?

— Не, детето ми — прошепна с мъка той. — Сега, когато знам, че тази трагедия има добър край, мога да умра в мир. Бихте ли помолили на излизане сестрата да доведе отец Патрик при мен? Мисля, че е време за последната ми изповед.

Дженифър сграбчи ръката му.

— Отче, не се предавайте сега. Аз ще остана в Броукън Хил и ще идвам да ви виждам всеки ден. Ще ви нося плодове и малки лакомства, ще държа сестрата далеч от вас. Ще направя всичко, което зависи от мен.

Свещеникът се усмихна. Усмивката му бе нежна и мила.

— Не, детето ми. Животът е един кръговрат и ти си се върнала там, където ти е мястото. Всички ние един ден се връщаме. А сега върви, живей живота си, и остави стареца с неговия изповедник.

Джени целуна сбръчканата ръка.

— Тогава довиждане, отче. Бог да ви благослови.

— Бог да те благослови и теб, дете — прошепна той и се отпусна на възглавниците. Очите му се затвориха и лицето му се проясни.

— Нали не е…?

— Не, Даян. Той само спи — каза тихо Джени.

— Хайде, вие двете, да тръгваме — прошепна Хелън. — Аз ще потърся онзи цербер, а вие ме изчакайте в камионетката.

Джени пое ключовете и двете с Даян тръгнаха по дългите, тихи коридори. Чуваха се само стъпките им по лъснатия дървен под. Ехото им отекваше самотно в тишината, в синхрон с празнината в сърцето й.

Когато излязоха навън на слабата дневна светлина, Джени погледна към надвисналото небе. Как би искала да върне часовника назад, към времето на блаженото невежество. За какво й бе това наследство, заченато в измама и предателство? Как щеше да продължи да живее сега, когато знаеше, че баща й се е самоубил, а майка й е умряла с разбито сърце?

Сестра Майкъл е била права за всичко. Тя беше изрод. Копеле, родено от един нечист съюз, със знака на дявола на крака й като доказателство.

Тя се качи в камионетката, без да забелязва нищо около себе си.

— Не е честно — каза със задавен глас. — Защо, Даян? Защо това е трябвало да се случи с тях — с мен?

— Не знам, мила. За първи път в живота си не знам какво да ти кажа. Съжалявам.

— Имам нужда да остана сама, Даян. Моля те, опитай се да ме разбереш.

Даян слезе от колата и тръгна към сградата, а Джени остана загледана през прозореца, но не виждаше нищо през пелената от сълзи. Джон Уейнрайт я бе излъгал — знаел е всичко за попечителския фонд, знаел е коя е тя всъщност. Просто не е имал куража да й го каже. Питър сигурно също е знаел. Ето защо Чаринга е била пазена в тайна. Ето защо тя не е могла да я наследи преди рождения си ден. Тайни и лъжи. Каква изкусна мрежа бяха изтъкали около нея.

Болката се замени от гняв, после дойде тъгата. Джени загуби представа къде се намира и колко време е минало, докато се взираше през прозореца. Тогава до нея достигнаха далечните акорди на музика, изпълнявана от оркестър и й се стори, че вижда жена в зелена рокля, която танцуваше валс с красивия си съпруг. Двамата се усмихваха, погълнати от щастието си.

Малко преди да изчезнат в безкрайните пространства на пустошта, те се обърнаха към нея и Матилда прошепна: „Това е последният ми танц, скъпа. Само за теб.“

Джени захлупи глава на кормилото и се остави на пречистващата сила на сълзите, която полека започна да лекува раните й.

Когато се насили да се върне към настоящето, тя осъзна, че имаше избор. Матилда и Фин бяха умрели с надеждата, че така ще погребат миналото и ще й дадат шанс да се върне в Чаринга и да съживи отново земята, която те бяха обичали с цялото си сърце. Тя би могла да сбъдне мечтите им или да се обърне и да избяга обратно в Сидни.

Сети се за думите на стария абориген. „Първият мъж казал на първата жена: «Сама ли пътуваш?» — първата жена отговорила: «Да». — Първият мъж я хванал за ръката: «Тогава ти ще бъдеш моя жена и ще пътуваме заедно».“

Джени остана да седи неподвижно. Накрая разбра какво трябва да бъде решението й. Тя обичаше Брет и не можеше да си представи Чаринга без него. Независимо от всичко, което се случи между тях, щеше да му разкрие чувствата си. Ако той наистина не се интересуваше от нея, известно време щеше да попътува сама. Но ако я обичаше, тогава…

— Какво има, Джен? Лицето ти придоби много странен цвят.

Гласът на Даян я върна към реалността.

— Качвай се, Ди. Отиваме си вкъщи. Връщаме се в Чаринга.

Глава 21

Брет включи радиостанцията. Нула Нула се намираше само на няколкостотин километра от Уилга.

— Тук е Чаринга. Изпращам няколко от моите хора. Ще пристигнат след около пет часа, Смоуки. Можете ли да удържите положението дотогава?

Измореният глас на Смоуки Джо Лонгхорн дойде по жицата.

— Не знам, Брет. Вече загубих половината стадо. Този пожар е много мръсен. Придвижва се по-бързо и от товарен влак. Скоро ще дойде при нас. Ако не го спра, вие сте следващите. Край.

Брет тресна слушалката и изтича навън. Рипър, със свити уши и ококорени очи, не се отделяше от краката му. Жегата ставаше все по-непоносима, а в най-южната част на Чаринга започна да святка. Над главите им оглушително избоботи гръм, притъмняването на небето предвещаваше, че и други се канят да го последват. Брет натисна пожарния звънец.

От сградите наизлизаха мъже, други дойдоха от ливадите. Всички се стекоха в двора, скупчваха се на групи, изпълнени с очакване. Брет се вгледа в лицата им и видя една и съща смесица от страх и възбуда. Нищо не можеше да се сравни с борбата с природните сили. Нищо друго не можеше да изпита силите на мъжете така, както един пожар в тези полупустинни области, покрити с ниски храсти и сухи дървета.

— В Нула Нула има пожар. Трябват ми доброволци.

Много ръце се вдигнаха нагоре, Брет избра най-младите и най-силните да тръгнат с него, после организира другите да копаят широк ров край южните ливади. Трябваше да се отсекат дърветата и земята да се очисти от храсти. Животните бяха преместени в най-северния край на фермата. Чаринга трябваше на всяка цена да бъде спасена.

Мъжете се втурнаха да се въоръжават с брадви, кирки и лопати. Брет затвори Рипър в къщата, после изкара стария джип 4х4 изпод навеса. С него можеше да пътува през каменистите участъци, а най-прекият път до Нула Нула беше през пасищата, през Уилга и после на юг. Липсата на камионетката беше направо безобразие. Само да се върнеше надутата г-жа Сандърс, тогава щеше да й даде да се разбере!

А ако наистина се ядосаше много, щеше да я сложи на коленете си и хубавичко да я напляска.

Десетте доброволци натовариха отзад лопати, чували от зебло, мехове с вода и пушки, а после се качиха в джипа. Гласовете им звучаха високо и развълнувано, те се шегуваха и се смееха за предстоящото, но Брет знаеше, че всеки от тях прикрива ужаса си зад маската на показната храброст. Брет натисна докрай газта и джипът потегли рязко в облак от прах.

Светкавица озари земята и потъмнялото от черни облаци небе. Докато летяха с бясна скорост през пасищата, Брет видя как светкавицата лизна върховете на евкалиптите и се прехвърли от облак на облак по билото на хълма към долината.

Смоуки Джо беше прав. Този пожар беше наистина мръсен. Ако така изглеждаше по краищата, по на юг със сигурност щеше да е още по-лошо.

В джипа имаше радиостанция и Брет поддържаше връзка с Нула Нула, за да следи придвижването на пожара.

— Става гадно, приятелю. — Смоуки Джо не можеше да си поеме дъх. — Раздели се на две и се насочи към вас от юг и изток. Нула Нула е обградена.

— Добре ли си, Смоуки? — извика Брет, за да заглуши на двигателя.

— Семейството ми е добре, но стадото ми е унищожено. Загинаха и няколко от моите хора. Тръгваме към Уилга. Ще се видим там.

Брет се загледа мрачно през предното стъкло. Виждаше огромния стълб дим в далечината и яркооранжевите езици на огъня, който пълзеше през горичката в края на Уилга. От храстите излизаха стада кенгура, игуани и вомбати и бягаха панически от пламъците, без да се пазят от гумите на джипа. Ята от птици пляскаха с криле и надаваха неистови крясъци в небето, коалите тичаха с големи подскоци през сухата трева, загубили ориентация поради шума и дима, а малките им се клатушкаха върху гърбовете им. Сякаш всичко живо наоколо бягаше нанякъде.

Най-после Брет натисна спирачки и изгаси двигателя на джипа пред къщата в Уилга.

Управителят Кърли Матюс излезе да ги посрещне. Беше небръснат, лицето му бе почерняло от дима и нашарено от струйките пот, а очите му бяха почервенели.

— Хората ми са разпръснати в редица в най-далечния край на Уилга. — Той свали шапката си и избърса челото си с една мръсна кърпичка. — Не знам дали ще можем да удържим положението. — Умората личеше в гласа му. — Почти излиза от контрол.

— Изкопахте ли ров? — Брет обходи с поглед стелещите се облаци, които се приближаваха с всяка изминала секунда.

Кърли кимна.

— Изкопахме ров, но огънят скача по върховете на дърветата по-бързо, отколкото можем да ги отрежем. Хвани твоите хора да започнат да секат онази редица там. Ако ги отсечем и ги хвърлим назад в огъня, може и да забавим хода му. Това е последната ни възможност да се защитим.

Брет проследи показалеца на Смоуки. Отсичането на няколко дървета нямаше да помогне много. Огънят пълзеше като змия по сухата трева, поглъщайки лакомо всичко по пътя си.

— Чухте човека — извика той към мъжете, които слизаха от джипа. — Вървете!

Брет се обърна и потупа Кърли по рамото. — Добра работа си свършил, приятелю, но по-добре да сме готови да се изнесем бързо оттук. — Брет нарами брадвата, взе един от конете и препусна към пожара.

Огънят представляваше грамадна приливна вълна от червено и оранжево, сиво и синьо, висока почти до небето, ревяща като агонизиращ звяр. Стелеше се гъст пушек и Брет завърза кърпа около носа си, за да не се задуши. Ако отсечаха дърветата от тази страна на имота и ги хвърлеха обратно в огъня, ако разширяха рова, тогава може би — ако имаха време — можеха и да спасят Уилга.

Той скочи от коня и го спъна. Не искаше животното да се паникьоса и да препусне право към огъня — можеше да се наложи да го използва за бягство назад.

Брет се присъедини към мъжете, които, подредени в редица, въртяха умело брадвите. Друга група започна да разширява рова. Острието на брадвата се забиваше методично в дървесината, Брет набра сила и скорост и не след дълго дървото се срути на земята.

После се премести към следващото. Сечаха. Издърпваха отсеченото дърво. Преместваха. Сечаха. Издърпваха. Преместваха.

Потта щипеше в очите им. Пушекът се просмукваше през саморъчно направените маски и предизвикваше кашлица, но не трябваше да спират, не и сега.

Мъжете се придвижваха мълчаливо, мрачни и неумолими като самата стихия, с която се бореха, докато и последното дърво не бе отсечено и прочистено. Вече бе твърде късно да ги хвърлят обратно в огъня. Той беше съвсем наблизо. Хората започнаха да разширяват рова с кирки, лопати и голи ръце.

Брет вдигна очи и видя, че Смоуки Джо работи до него. Очите им се срещнаха за миг, после двамата наведоха гърбове и продължиха да копаят. Думите нямаше да ги спасят или да върнат мъртвите — а само решителността и издръжливостта им.

Светкавица облиза сухите клони на един евкалипт на няколкостотин метра от тях. Пламъкът пробяга като гореща алчна синя линия надолу по белия дънер към тревата в основата му и за няколко секунди дървото беше обхванато от пламъците. Те избухнаха и разпръснаха множество искри, които лумнаха около короната на евкалипта и в следващия миг станаха по-високи от човешки бой. Пламъците плъзнаха по тревата, изградиха огнена стена, която ставаше все по-висока и по-висока и препускаше право към тях.

Брет и мъжете изскочиха от рова и започнаха да удрят по пламъците с лопатите. Очите им смъдяха от дима, гърлата им изгаряха. Горещината изсушаваше стичащата се пот, опарваше веждите им и пърлеше космите по гърдите и ръцете им.

— Да се махаме! Огънят се обръща!

Брет вдигна поглед и видя, че огънят почти ги е обкръжил. Конят въртеше ужасено очи, опитваше се да се освободи от букаите, които го спъваха, ушите му бяха прилепени към главата. Смоуки Джо продължаваше да удря с лопатата по пламъците.

— Хайде — изкрещя Брет, за да надвика рева от бушуващата стихия.

Възрастният мъж се вцепени и Брет видя, че е парализиран от страх. Той го хвана за ръката и го задърпа тичешком към коня. Пламъците се виеха около краката им, жегата изгаряше гърбовете им.

Смоуки Джо се спъна и падна. Остана да лежи, като дишаше тежко, а косата му се сгърчи от горещината.

Брет го дръпна и го метна през рамо. Успя да стигне до коня и да го освободи от букаите. Стовари Смоуки, без да се колебае, върху седлото, после седна зад него и обърна коня към прохода между пламъците.

Животното тъпчеше с копита на едно място, изправяше се на задните крака с прибрани уши и подбелени очи.

Брет дръпна юздите и заби пети в корема му. В следващия момент конят реагира на силното шибване по задницата му и се устреми към пламъците.

Огънят ги преследваше по фланговата линия. Идваше все по-близо и по-близо.

Проходът бързо се затваряше. Ставаше все по-тесен и по-тесен.

Брет усети, че Смоуки се изплъзва от седлото. Хвана косата на възрастния мъж с едната ръка и юздите с другата. Пое за последно дълбоко дъх и насочи коня напред.

Пламъците ги застигаха от двете страни. Огнената пещ бумтеше. Пушекът ги заслепяваше и задушаваше. Ако някъде на земята имаше ад — то той бе именно тук.

Изведнъж те се намериха от другата страна на огнения кръг и няколко чифта ръце се протегнаха да свалят Смоуки от седлото. Брет скочи от изплашения кон и го заведе до една кофа с вода. Облегна се на коня и го гали по врата, докато дишането му не стана по-равномерно и животното не се успокои и не започна да пие вода.

Брет изпитваше силни болки в гърба, ръцете му тежаха. Чувстваше се напълно изтощен. Той надигна меха с вода, за да промие вкуса на пушек от устата и гърлото си, после си намокри главата. Битката свърши. Огънят се разрастваше и беше извън контрол.

Брет погледна към мъжете, които седяха на мръсната земя с отпуснати глави, всеки мускул по телата им показваше колко са изтощени. Ревът на огнения пъкъл беше оглушителен. Сега можеха да се надяват само на промяна на посоката на вятъра. Или на дъжд. Само че нищо не подсказваше, че ще завали.

Джени караше по магистралата към Чаринга. Нямаше търпение да пристигне, а пътят изглеждаше безкраен.

Разкритията на отец Райън още я преследваха, както и мисълта за всички онези години в сиропиталището. Бяха я лъгали и лишили от това, което й принадлежеше по право, бяха се възползвали от доверието на баща й. Ако не беше упорството на Питър да открие истината, тя никога нямаше да я научи. Джени почувства една ръка на рамото си и погледна към Даян.

— Знам каква горчивина изпитваш в момента, Джен. И аз чувствам същото.

— Горчивина? — отвърна тя замислено. — Какъв е смисълът? Монахините сториха, каквото можаха. Предполагам, че са имали своето оправдание за това. — Тя се усмихна мрачно. — Както Хелън казва, църквата винаги е с протегната ръка за нещо. Аз сигурно съм била гъската, която им снася златни яйца. Всичко това е вече зад гърба ми. Най-после знам коя съм, имам дом и планове какво да правя с живота си.

— Имаш и семейство, Джен — каза тихо Хелън. — Говоря от името на всички. Те ще се радват да си част от семейството.

— Дори и старецът? — Джени се засмя. — Съмнявам се!

Устните на Хелън се разтегнаха в иронична усмивка.

— Нали това е искал винаги, Джен? Член на семейството да притежава Чаринга.

— Каква ирония, нали? Само че той няма да сложи ръце на Чаринга, докато съм жива. Бъди сигурна в това.

Хелън й стисна ръката.

— Браво на теб. Нещата значително ще се оживят сега, когато оставаш тук. Радвам се да те нарека моя сестра.

Джени се разсмя. Още не можеше да проумее факта, че е Дженифър Макколи, но беше хубаво да знае, че има семейство. Най-после можеше да определи своята принадлежност.

— Какво ще стане с къщата в Сидни?

Даян пушеше цигара след цигара и Джени се усети, че последните няколко часа бяха доста трудни и за нея.

— Вероятно ще я дам под наем или ще я продам. Мога да рисувам и тук, както и навсякъде другаде, а и има толкова много неща, които искам да пренеса върху платното — мисля, че никога няма да остана без обекти за рисуване.

Даян замълча и Джени се досети за какво си мислеше.

— Пак мога да излагам картините си в града, Даян. Смятам да не продавам акциите си от галерията.

Приятелката й въздъхна с облекчение.

— Благодаря. По никакъв начин не мога да си позволя да ръководя галерията сама, а не искам Руфус да ме командва и да ми се бърка в работата.

— Не ми харесва цвета на небето в онзи край — каза изведнъж Хелън и включи радиото. — Мисля, че ни чакат неприятности.

Джени отби колата от пътя. Шумът от двигателя заглушаваше гласа на говорителя.

— Днес е избухнал пожар в северозападния край на Нов Южен Уелс. Шестима души са загинали, а загубите на фермите се изчисляват на няколко милиона долара. Първоначално са избухнали четири по-малки пожара, които по-късно са се обединили в огромна бушуваща стихия, причинена от сухите бури през последните няколко дни. Положението е утежнено допълнително от сушата. Смята се, че това може би е най-големият пожар в историята на Австралия. Всички спасителни служби на континента са на крак.

Джени включи рязко на първа и залепи педала на газта за пода.

— Дръжте се, момичета. Чака ви голямо друсане!

Светкавица раздра небето и угасна заедно с боботенето на гърма, като разцепи едно дърво и по земята плъзнаха малки пламъчета. Вятърът поднови силата си, завихряше малки спирали над земята, които носеха пламъците и ги разпалваха още повече. Повалените дървета бяха почернели, овъглените им клони стърчаха към небето като ръце, които умоляват небесата да им пратят дъжд. Само че спасението не идваше.

Пристигнаха стотици мъже. От Караджонг и Уила Уила, от Лайтнинг Ридж, Уолаби Флатс и от още по-далечни ферми. Те се редуваха в борбата срещу огъня, в копането на ровове и изсичане на дърветата. Въпреки това стихията пълзеше към Чаринга. Искрите на огъня светеха в тъмното, носени от вятъра. Пламъците поглъщаха лакомо сухата трева. Пушекът се издигаше към буреносното небе на гъсти облаци, лицата на мъжете бяха почернели, очите им се зачервиха.

Оцелелите животни от Уилга бяха събрани и закарани на северните пасища на Чаринга, но никой не можеше да каже дали и там ще са в безопасност. Огънят вече бе обхванал повече от осемстотин километра и нямаше изгледи да спре.

Мъжете се опитаха да спасят къщата в Уилга, но никакви количества вода не можеха да напоят изсъхналите дъски и греди. Брет знаеше, че същото ще се случи с Чаринга, ако не намокрят обилно всички сгради. Той стоеше до Кърли и семейството му и гледаше как огъня поглъща Уилга. Сантиметър по сантиметър покривът потъваше, дъските се огъваха, докато от нея като самотен страж остана да стърчи само овъгленият комин.

— Качвай се в джипа и тръгвай към Уолаби Флатс. Стигат ми другите грижи тук — Кърли прегърна децата, целуна жена си и изпрати с поглед джипа, който изчезна сред облак дим.

— Господи, дано да нямат проблеми — промърмори той, подсмръкна шумно, взе лопата и се присъедини към останалите.

Брет се надяваше, че Джени и другите жени са още в Броукън Хил. Предчувствието обаче му подсказваше, че щом Джени чуе новините по радиото, ще тръгне веднага обратно.

Той изгълта набързо сандвича, взе зебления чувал и лопатата и за сетен път тръгна с уморена походка към предната линия на пожара. Другите мъже представляваха малки, тъмни сенки на фона на чудовищното оранжево зарево, докато удряха безрезултатно по пламъците.

Джени спря на алеята пред Караджонг и спирачките изскърцаха. Хелън скочи от колата и се затича към къщата. Джени и Даян се забързаха зад нея.

— Джеймс… Тук ли си? Къде са всички? — Гласът на Хелън звучеше тревожно, докато тичаше от стая в стая.

Джени пристъпваше неспокойно от крак на крак. Нямаше търпение да стигне в Чаринга и отчаяното лутане на Хелън усилваше безпокойството й с всяка изминала минута. Все пак не можеха просто да си тръгнат и да оставят Хелън сама.

— Всички отидоха в Уилга. Казах им да стоят тук и да се погрижат за тяхното, но не ме послушаха. Глупаци!

Думите бяха изстреляни с бързината и ожесточението на картечница. Трите жени се обърнаха и застанаха лице в лице с Етън Скуайърс.

Той седеше в инвалидната количка, по бузите му бяха избили две червени петна. Имаше безумно изражение, а сбръчканите му ръце стискаха страничните облегалки на количката.

— Ти по-добре се връщай в безценната си Чаринга, момиченце. Скоро няма да я има. — Очите му блестяха злобно, в ъгълчетата на устата му се бе събрала слюнка.

— Стига вече, Етън — каза Хелън с ясен и студен глас и се приведе над количката. — Какви са щетите досега? На какво разстояние е пожарът?

Джени затаи дъх, когато подпухналите му очи се спряха върху нея.

— Нула Нула и Уилга са опожарени, насочил се е към Чаринга. Ще ми се да можех да погледам как Чаринга гори. Бих дал всичко да отида там и да гледам.

— Трябва да тръгвам, Хелън. Може да имат нужда от мен. — Джени се насочи към вратата.

— Почакай. Идвам с теб. — Хелън се отдръпна от стареца. — Нищо не ме задържа тук, а и Джеймс сигурно е някъде там.

— Ти!

Резкият тон накара и трите да замръзнат на място и да се обърнат.

Етън сочеше с кльощавия си пръст към Джени.

— Дете на Сатаната. Дяволско изчадие. Знам коя си ти — знам всичко за теб. Заслужаваш да гориш в ада заедно с твоята скъпа Чаринга.

Джени чу как Даян се задъхва от гняв, усети пръстите й върху ръката си, но беше вцепенена от ужас, докато гледаше как старецът се изправя от инвалидната количка.

— Знам истинската ти самоличност, Дженифър Макколи. Чаринга не може да скрие нищо от мен. Отдавна те чакам да се върнеш.

Лудостта, която се четеше в очите му, му даваше сила. Той тръгна към нея, като влачеше крака по пода, протегнатата му ръка се тресеше от ярост.

— Сега дано Сатаната се радва на компанията ти. Гори в ада заедно с майка си.

Джени потръпна, когато ръката му се впи в нейната. Тя отстъпи крачка назад — после още една, хипнотизирана от налудничавия му поглед, почти безпомощна пред омразата, излъчваща се от цялото му същество.

Етън се строполи в краката й, главата му тупна глухо на дървения под. Тялото му се претърколи по гръб и той оголи дългите си, жълти зъби.

— Ти ме предаде, Мери. Открадна това, което ми принадлежеше. — В следващия момент той вече не помръдваше.

Тишината се проточи до безкрайност. Трите го гледаха втренчено и Джени се почуди как Мери изобщо е могла да обича подобен човек. Навярно обстоятелствата са го направили такъв. Ако баща му не е бил толкова алчен, можело е да останат заедно и да им бъдат спестени ужасните последствия.

— Съжалявам, Джени. Ужасно съжалявам. — Хелън стоеше безпомощно над жалките останки на Етън Скуайърс. — Сигурно е знаел през цялото време. Но как? Кой би могъл да му каже?

Джени мислеше усилено.

— Ходил ли е Етън в Чаринга в периода между смъртта на Фин и моето завръщане?

Хелън мачкаше нервно една носна кърпичка.

— Преди години той ходи два-три пъти до там — потвърди замислено. — Спомням си, че Джеймс казваше, че не му харесва начина, по който баща му си пъха носа в Чаринга и взема разни неща.

Джени заобиколи безжизненото тяло на Етън и хвана треперещите ръце на приятелката си.

— Помисли, Хелън. Какво точно е взел?

В сините очи на Хелън блесна искрица на просветление.

— Джеймс каза, че е взел един стар сандък, но след като го държал с години в кабинета си, наредил да го върнат.

— Дневниците бяха в сандъка, Хелън. Ето как е научил. Мога да се обзаложа на всичко, че той е върнал сандъка, точно преди Питър да открие връзката ми с Чаринга.

Хелън я погледна ужасено.

— Искал е ти да ги прочетеш? — каза задъхано Хелън.

Джени кимна.

— Знаел е, че когато разбера всичко, Чаринга никога няма да бъде негова. Това е бил последният му злобен жест.

— Мили боже. Как може някой да бъде толкова зъл? Само че как е успял да остане в течение на това, което става в Чаринга? Та той не е напускал Караджонг от години — намръщи се Хелън и изведнъж закри устата си с длан. — Андрю. Андрю е шпионирал за него.

— Не можем да сме сигурни в това — отвърна решително Джени. — Но ни най-малко няма да се изненадам, ако е така.

Тя погледна през прозореца. Небето беше притъмняло и предвещаваше буря.

— Сега искам само да се върна при Брет и Чаринга. Идвате ли с мен?

Хелън кимна. Без да поглеждат към тялото на пода, жените напуснаха къщата.

Дневната светлина угасна. Мъжете бяха изтощени, но бушуващият огън не преставаше. Небето не можеше да се види, а земята беше осветена от зловещото оранжево сияние на пламъците, надвиснали над Чаринга. Бяха откарали стадото и всички животни от Чаринга край езерата в подножието на Тжаринга. Там дърветата бяха зелени и земята бе влажна от подземните извори. Така се надяваха да спасят поне животните.

Отвсякъде пристигаха пожарни коли, но водата беше оскъдна и скоро помпите пресъхнаха. Пожарникарите продължиха да се борят с огъня с чували от зебло, клони и всичко, което им попаднеше под ръка.

Независимо от усилията им огънят напредваше през ливадите право към къщата.

Малкото гробище и зеленчуковата градина бяха изпотъпкани от крака, които бързаха да отсекат дърветата и да прочистят земята от храсталаците. Черпеха с кофи вода от потока и поливаха сухите дървени стени. Пламъците продължаваха да пълзят.

Брет изтича в къщата, грабна Рипър, който се свиваше от страх в спалнята, и го хвърли в караваната на Даян. После се върна, за да спаси каквото може.

Отскубна радиостанцията от стената и се втурна навътре в къщата. Награби опакованите картини на Джени и колкото можа от дрехите й. Погледът му се спря на красивата зелена рокля, с която бе облечена Джени на танците. Не можеше да я остави да изгори, затова грабна и нея. Дневниците бяха разхвърляни навсякъде из стаята. След кратко колебание, той ги заряза. Нека съдбата реши дали ще оцелеят или не.

Брет се върна в къщата за последен път. Сребърните прибори и ленените покривки бяха твърде ценни, за да ги остави. Той стовари купчината в караваната и отиде при изтощения Клем, който пиеше чай, облегнат на стената на плевнята.

— Откарай това в Уолаби Флатс и се погрижи да заключиш добре караваната, преди да си тръгнеш. — Брет му връчи ключовете. — Остави кученцето в кръчмата.

— Не мога да изоставя другарите си и да тръгна да се шляя до проклетия Флатс, Брет.

— По-добре прави каквото ти казвам — изръмжа Брет. — Скоро всички със сигурност ще се изнесем от тук, а ти си твърде изтощен, за да ни бъдеш от полза сега. — Той затръшна вратата, за да прекъсне спора и се отдалечи.

Поне Джени щеше да има нещо за спомен от Чаринга, защото по всичко личеше, че къщата е обречена.

Болшинството от мъжете бяха на крак вече три дена и три нощи, без да са дремвали повече от два-три часа, но продължаваха да се борят. Вятърът утихна и с него угасна и последната възможност да се обърне посоката на огъня, преди да е стигнал до къщата. Остана им само надеждата. Тя ги крепеше да продължават да се борят.

Тогава от едно пиперово дръвче прехвръкна искра, падна на верандата и след минути се превърна в пламък.

— Застанете в редица и подавайте насам кофите с вода — извика Брет.

Огънят обхвана стените. Газта в къщата експлодира. Силната горещина не позволяваше да се приближат по-близо, за да потушат пламъците. Единственият начин да победят огъня бе да го изолират в голото пространство около къщата. Мъжете вече бяха разглобили бараките на овчарите и няколко от плевните. Сега поливаха с вода останалите сгради, преди огънят да е достигнал складовете и гаражите. Фуражът и сеното, горивата, газовите бутилки и машините щяха да подхранят допълнително бушуващия ад.

Кофите се пълнеха от оскъдната вода в потока и се предаваха от ръка на ръка, но всичко ставаше много бавно и водата не стигаше. Брет погледна с отчаяние към къщата, после нагоре и видя, че има още една последна възможност да спаси Чаринга. Резервоарите с вода се намираха точно до къщата.

Той събра няколко от мъжете и им обясни какво се иска от тях. После, въоръжени с въжета и скрипци, те се приближиха към огнения ад.

Само някой храбрец или глупак би направил това, което той бе намислил. Брет нямаше съмнения към коя група се числи — защо му бе да си прави този труд, след като скоро Чаринга щеше да стане част от Караджонг? Проклет да беше, ако не направеше нещо и оставеше къщата да изгори пред очите му, освен това нямаше да кара другите да рискуват живота си.

Взе въжетата и се отправи към най-близкия резервоар. Горещината го лъхна в лицето и той отстъпи назад. Намокри една кърпа и я сложи на главата си, после си пое дълбоко въздух и изтича към къщата. Преметна въжето около резервоара, завърза го бързо и избяга назад.

— Дърпайте! — изкрещя той. — За бога, дърпайте!

Присъедини се към другите и с общи усилия резервоарът се разклати върху стойката и се стовари с трясък върху покрива на къщата. Стотици литри вода заляха димящото дърво и нажежената до червено ламарина. Прозорците се разбиха, дъските се разцепиха, но пламъците бяха намалели достатъчно, за да може да изтича до следващия резервоар.

Брет намокри отново кърпата и я върза около главата си. Чу как някакъв проклет глупак влезе с камионетка в двора — но бе прекалено зает със задачата си, за да му обърне внимание.

Напълни с въздух дробовете си и се втурна към резервоара. Останките от Чаринга пращяха и пукаха, докато тичаше през пламтящите отломки. Докато връзваше въжето около резервоара, то изгори ръцете му, пушекът го задушаваше, пепелта пареше очите му и пърлеше косата му. Той изтича настрани, където въздухът бе малко по-хладен и като се бореше да си поеме въздух, задърпа въжето с цялата си тежест.

Още няколко стотици литри вода се изляха върху къщата и двора. Пламъците угаснаха, земята се напои с вода, сухото дърво я пое като попивателна хартия. Основното огнище на пожара се приближи още по-близо. Изминатото разстояние с нищо не бе отслабило силите му.

Още един резервоар. Още вода. Земята се разкаля. Миризмата на опърлена коса и нагорещена кожа се смеси с тази на парливия пушек, горящото евкалиптово масло и пепелта. Светът изглеждаше пълен с писъци на уплашените животни, необуздани пламъци и крясъците на мъжете.

Джени забеляза в далечината караваната. Видя и високия стълб дим и ярко оранжевото сияние, което беше превърнало деня в зловеща нощ — и разбра какво означава това. Тя спря рязко и изскочи от колата. Рипър я видя и скочи през прозореца в прегръдките й.

Джени притисна към себе си треперещото му телце.

— Клем, какво е положението? Къде е Брет? Добре ли е?

— Положението е лошо, г-жо Сандърс — отговори той. Саждите по лицето му го правеха неузнаваем. — Брет е с другите. И аз трябваше да съм там, но той ми каза да закарам багажа във Флатс.

— Зарежи това, Клем — каза твърдо Джени. — Връщай се при огъня, ако така искаш.

Той не дочака повторна покана, обърна караваната на сто и осемдесет градуса и потегли обратно към къщата.

— Завържи Рипър към седалката, Даян — каза мрачно тя. — Брет е в беда и сега не мога да мисля за нищо друго.

— Значи накрая реши, че го искаш? — Даян се опита да надвика рева на двигателя. — Крайно време беше. — Тя свали дългия шал от косата си и върза с него Рипър за металната пречка под седалката.

— Ами децата, Джен? Не мислиш ли, че трябва да се посъветваш със специалист, преди да се обвържеш с него? — извика Даян, докато се държеше за дръжката на вратата.

Джени стисна силно кормилото. Същата ужасна мисъл й бе минала вече през ума, но тя я бе пропъдила.

— Аз имах Бен, не помниш ли? Той беше идеалното бебе. Защо да нямам и други здрави деца?

— Правилно — съгласи се Хелън. — Ако е имало някаква вероятност да се случи нещо лошо, то щеше да стане още с първото ти дете. Шансовете това да стане са нищожни, тъй като кръвосмесителната връзка е била прекъсната между Марвин и Матилда.

— От къде знаеш толкова много? — попита Даян.

— Изкарах курс по генетика — извика Хелън.

Джени натисна докрай газта. Надяваше се, че няма да пристигне прекалено късно.

Най-накрая зави с камионетката край потока и почти изпадна през вратата от бързане да намери Брет.

— Аз оставам тук — каза Даян и се премести зад кормилото. — Ще стоя тук в случай, че се наложи да бягаме.

— Отивам да потърся Джеймс. Късмет, Джени. — Хелън се опита да надвика шума от огъня и виковете на мъжете, които се бореха с него.

Джени не чу нищо от това. Вниманието й бе привлечено от един мъж, който се мъчеше да внесе в самото сърце на разрастващия се огън въже и да го закрепи за един от резервоарите. Въпреки мократа риза на главата му, тя би го познала навсякъде.

Какво, по дяволите, правеше той?

Тя сложи пръсти на устните си, ужасена, когато той изчезна сред пламъците и дима, преди да падне резервоара. Започна да се моли. Шепнеше молитви, които мислеше, че е забравила, за които се бе клела, че никога няма да произнесе отново. Молеше се на Господ, че ще се обърне отново към него, само да запази живота на Брет.

Знаеше, че ако сега го загуби, щеше да повярва наистина, че Чаринга е прокълната и никога нямаше да я превърне в свой дом.

Много ръце помогнаха на Брет. Мокри кърпи загасиха димящите искри в косите и дрехите му. Имаше чувството, че дробовете му ще се пръснат, а кожата му ще се запали, но знаеше, че трябва да напрегне и последните си сили, за да събори последния резервоар.

Погледът му се мержелееше от умора. Напълни дробовете си със замърсения от пушек въздух и започна да тича. Влезе сред огнените спирали и кълба дим и закрепи въжето за най-широката част на резервоара.

Нещо студено капна на рамото му. Той погледна нагоре, като се чудеше дали резервоарът не се е наклонил на стойката. Отстъпи назад и още няколко капки охладиха пламналото му лице.

Въжето се изплъзна от пръстите му и той започна да се смее, както отстъпваше назад. Валеше. Сладък, благословен дъжд, който идваше тъкмо навреме.

Той се присъедини към другите. Мъжете застанаха под дъжда, пиеха капките, простираха ръце към студената, чудесна вода, която охлаждаше телата им и отмиваше потта и мръсотията.

Пламъците угаснаха под поройния дъжд и само за няколко минути огънят пропълзя в земята като някакво гигантско, ранено чудовище и изчезна.

Брет затвори очи и извика.

Изведнъж попадна във вихър от прегръдки и дъжд от целувки. Той отвори очи и погледна надолу към красивото, опушено от дима лице, което мислеше, че никога повече няма да види. Притисна я към себе си, като за нищо на света не искаше да я пусне да си отиде.

— О, Джен — прошепна той. — Джен, Джен, Джен.

— Мислех, че ще умреш! Брет, обичам те. Винаги съм те обичала. Не ме напускай! Не напускай Чаринга!

Той повдигна брадичката й нагоре и се усмихна, сълзите му се смесиха с дъжда, който се стичаше по лицето му.

— Мислех, че ще се омъжваш за Чарли? — искаше да се увери, че не сънува.

— Чарли? — Джени отметна назад глава и се разсмя. — Обичам теб, глупак такъв. Не стария плейбой Чарли.

Поройният дъжд се изливаше върху главите им, докато Брет я прегърна още по-силно и я придърпа към себе си. После я целуна.

— Обичам те, Джен. Обичам те толкова много! — шепнеше той срещу устните й.

Звукът от ръкоплясканията и одобрителните възгласи ги накараха да охлабят прегръдката си и двамата пристъпиха напред като сомнамбули сред кръга от изцапани със сажди лица. Те се усмихнаха срамежливо, хванати за ръце, и когато ръкоплясканията и пожеланията утихнаха, Джени поведе Брет към задната страна на димящата къща.

Гробището беше наводнено, гробовете бяха почти затрупани от останките на къщата. Дървената ограда вече не беше бяла, кръстовете бяха изпочупени и засипани с кал.

Брет я гледаше с недоумение как си проправя път през димящите отломки. Тя се спря пред най-големия надгробен паметник и даде знак на Брет. Той застана до нея.

— Старата Чаринга я няма вече, Брет. Дневниците, спомените, миналото. Сега знам защо Фин е написал тези думи на гроба на Матилда. Огънят пречисти Чаринга и погреба духовете. Най-после музиката престана. Последният валс на Матилда ни даде възможност за ново начало. Някой ден ще ти обясня всичко, но засега искам да знам дали искаш да си част от това ново начало?

— Знаеш, че искам — прошепна той и я прегърна през раменете.

Двамата се обърнаха едновременно към паметника и прочетоха думите, които Фин беше издълбал с такова старание на камъка.

Тук лежи Матилда Макколи

Майка, Любима, Сестра и Съпруга

Дано Бог Ни Прости

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.